село в община Попово, обл. Търговище From Wikipedia, the free encyclopedia
Осиково е село в Североизточна България. То се намира в община Попово, област Търговище.
Осиково | |
![]() Сградите на пощата и читалището | |
Общи данни | |
---|---|
Население | 94 души[1] (15 март 2024 г.) 3,87 души/km² |
Землище | 24,504 km² |
Надм. височина | 346 m |
Пощ. код | 7862 |
Тел. код | 060386 |
МПС код | Т |
ЕКАТТЕ | 54208 |
Администрация | |
Държава | България |
Област | Търговище |
Община – кмет | Попово Людмил Веселинов (Българска работническо-селска партия, КОЙ; 1991) |
Осиково в Общомедия |
Осиковски рид на Антарктическия полуостров е наименуван на селото.[2][3]
Селото е от полупланински тип, разположено във висока котловина сред хълмове. Намира се на 24 км западно от Попово, на около 380 м надморска височина. През западния край на селото преминава малък приток на река Баниски Лом – т. нар. „Селското дере“. Землището на селото граничи със землищата на съседните села – Цар Асен, Водица, Лом Черковна, Нова Върбовка, Копривец и Могилино. Асфалтирани пътища водят до Попово и Водица, а черни – до селата Лом Черковна (бившето село Бойка), Копривец, Баниска, Захари Стояново и Цар Асен.
Днес селото се състои от 3 махали – Долната махала, Гюзлето и Кайрака. Почти всички къщи и селски имоти са построени върху хълмисти терени, а уличките криволичат живописно между тях.
Осиково е китно селце, подходящо за отдих. Разположено е близо до гора, като релефът е особено хълмист. Поради тази причина за да се достигне до селото е необходимо да се изкачат стръмни баири.
Според стари предания селото е било основано след завладяването на България от османците от турци – овчари от съседно село или от такива, пътуващи със своите стада от Добруджа за Горна Оряховица. Първоначално те се заселили в местностите Маджарова баир или Гюзлето. За първи път селото е споменато през 1524 г. в османо-турски данъчен регистър под името Осикова, което обаче има стар български произход. В селото, както и в съседното село Водица, са живеели и черкези, прогонени след войната. Такова черкезко селище е имало в местността Памукчийския баир. Преди Освобождението селото е наброявало около 150 къщи с изцяло турскоезично население. През 1877 г. Осиково е имало 100 къщи с 550 жители. Боеве за освобождението на селото между руснаци и турци са водени през лятото на 1877 г. в местността Маджарова баир, където е имало следи от окопи. Там по-късно е построен паметник костница на загиналите 12 руски войници. Окопи от тази война са били запазени и в местностите Чаеолу и Равнината. По време на войната повечето къщи на селото били изгорени. Няколко години след Освобождението в селото дошли двама братя българи сапунджии от Балкана и отворили сапунджийска работилница.
В първите години след руско-турската война от 1877 – 1878 г. започнало изселването на турците от селото към Османската империя, разпродавайки имотите си. На тяхно място започнало заселването на българи, първоначално от съседното село Водица, а през 1889 г. се заселили 11 семейства от село Килифарево, Търновско. Малко по-късно след тях се заселили балканджии от селата и махалите Съботковци и Цвятковци, Габровско, от Енчовци, Тревненско, Радковци и Хвърльовци, Еленско, от Райковци, Горни и Долни Дупини (сега Горен Еневец и Долен Еневец), Търновско. През 1898 г. в селото имало вече 95 български и 8 турски къщи. Първото българско училище в Осиково отваря врати през 1881 г., като със собствена сграда то се сдобива през 1889 г. Имало е и стара джамия, съборена през 20 век, като материалите от нея послужили за построяването на джамията на село Голямо градище. През 1881 г. един хамбар е преустроен на църковен храм „Свети Димитър“, функциониращ до 1939 г.
Новата църква на селото е била построена на мястото на съборения стар храм през 1938 – 1939 г. и започва да фунционира през 1940 г., като се запазва нейното име. Днес тя е добре ремонтирана и боядисана отвън, а каменна ограда отделя църковният двор от съседните имоти.
В двора ѝ се намира паметникът, посветен на загиналите за родината осиковчани и още един интересен паметник на селски учител, загинал от ръката на разбойници от върлуващите няколко години след Освобождението турски банди в Севроизточна България.
Старите родове – балканджии на селото са: Арабаджиите, Баръмите, Димитровите, Куците, Кърджиите, Маркоолар, Свинарята, Фальовските, Хаджимарковците, Цанкоолар, а тези, които са дошли от село Водица, са: Ганьоолу, Дановите, Коважоолу, Пейковите, Таушаните и др. Днес в селото живеят и роми.
Всяка година в селото се организира събор.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.