маркграф на Ферара, Модена и Реджо през 15. век From Wikipedia, the free encyclopedia
Николò III д’Есте (на италиански: Niccolò III d’Este, * 9 ноември 1383, Ферара, Сеньория Ферара, † 26 декември 1441, Милано, Миланско херцогство) от Дом Есте е маркграф на Ферара, Модена и Реджо.
Николò III д’Есте | |
маркграф на Ферара, Модена и Реджо | |
![]() Паметник на Николо III д’Есте във Ферара | |
Управление | 1393 - 26 декември 1441 |
---|---|
Наследил | Алберто V д’Есте |
Наследник | Леонело д’Есте |
Лични данни | |
Роден |
Ферара, Сеньория Ферара |
Починал | 26 декември 1441 г.
|
Погребан в | църква „Санта Мария дели Анджели“ (Ферара) Манастир „Корпус Домини“ (Ферара, сред. 20 век) |
Семейство | |
Династия | Дом Есте |
Баща | Алберто V д’Есте |
Майка | Изота Албарезани |
Бракове | Джилиола да Карара (1382 – 1416) Паризина Малатеста (1418 - 1425) Ричарда да Салуцо (ок. 1429/31 – 1414) |
Потомци | Джиневра Лучия Алберто Карло Ерколе Сиджизмондо Извънбрачни: Алберто Алберто Алберто Беатриче Бианка Мария Борсо Верде Гуроне Мария Изота Изота Камила Леонело Маргерита Маргерита Маргерита Мелиадузе Орсина Риналдо Уго Фолко |
Герб | ![]() |
Николò III д’Есте в Общомедия |
Той успява да разшири зоната на влияние на Ферара и да посредничи политически между силите на времето, воюващи в Италия. Има много любовници и името му е свързано с трагичната история на съпругата му Паризина и извънбрачния му син Уго.
Той е единственото дете на маркграф Алберто V д’Есте (* 1347, † 1393), господар на Ферара и Модена, и втората му съпруга Изота Албарезани (* 1355, † 1493).
Когато баща му умира през 1393 г., той е само на десет години. Затова е назначен Регентски съвет, който управлява владенията на Есте до неговото пълнолетие. Съветът, под закрилата на Венеция, трябва да разреши проблема с претенциите на Ацо Х д’Есте, потомък на Обицо II д’Есте, който оспорва правото на Николо III да се възкачи на трона, защото той е извънбрачен син. Тези претенции са предявени, въпреки че Николо III е узаконен с папска була и следователно е подходящ за наследяване, предвид факта че Ферара тогава е папски викариат.[1]
Претендентът за наследството през 1395 г. се укрива в замъка на своя съюзник Джовани да Барбиано и оттам иска да тръгне с оръжие към Ферара. Регентският съвет решава да предотврати тази заплаха, като предлага на Джовани размяната между главата на Ацо IX и териториите на Луго и Конселиче. Размяната се състои, но главата, доставена на жителите на Ферара, не е на Ацо, а на негов слуга, пожертван вместо него благодарение на приликата между двамата. Слугата, облечен в дрехите на господаря си, е пребит до смърт, за да се затрудни разпознаването му. Ферарезците обаче с помощта на Венеция успяват да победят Ацо IX в битката при Портомаджоре на 16 април : Ацо прекратява претенциите си и се оттегля в имотите си в Есте, където умира от естествена смърт 20 години по-късно.
Николо успява с някои военни действия и благодарение на политиката на посредничество между воюващите тогава сили в Италия – Свещената римска империя, Папската държава, Венецианската република, Миланското херцогство и Флорентинската република да разшири териториите, подвластни на Ферара, и да се отърве от огромния договорен дълг с Венеция.
Негово действие, което завършва жестоко, е това срещу Отобуоно де Терци, който държи Парма и е известен със своята жестокост. Николо го убива в засада в Рубиера, град на Виа Емилия между Модена и Реджо, където Терци е отишъл да го посрещне. Трупът, откаран в Модена и даден на хората като храна, е буквално накълцан на парчета, които са изложени пред градските порти; говори се, че сърцето му е изядено, а главата е дадена на върлия му враг Пиер Мария I де Роси, който я набучва на пика на входа на замъка Фелино.[2] Николо III не завладява Парма, която вместо това предава на миланския херцог Филипо Мария Висконти, получавайки в замяна Реджо, владение в миналото вече на семейство Есте, отстъпено му от Антонио да Вализнера, бивш капитан на Терци.
Повече от военните и политическите си начинания Николо е запомнен с интензивната си любовна дейност. Матео Бандело го определя като „петела на Ферара“ и пише: „Във Ферара и в провинцията няма графство, където той да няма извънбрачно дете“. Сред народа е разпространена поговорката „От двете страни на По всички са деца на Николо“.
Говори се, че има над 800 любовници, най-известната от които е Стела Толомеи, известна още като Стела дел Асасино, от която има трима сина: Уго, Леонело и Борсо. Леонело е легитимиран от папа Евгений IV и следователно е подходящ за наследник. Баща му го оженва за Маргерита Гондзага и благодарение на този брак Николо получава от Гондзага значително намаление на огромния дълг, договорен от семейство Есте за изграждането на монументалния замък на Ферара.
В допълнение към безбройните си любовници Николо има и три съпруги: Джильола да Карара, Паризина Малатеста и Ричарда да Салуцо. Той се жени за Джильола да Карара едва 13-годишен, но въпреки възрастта си той вече се радва на интензивна любовна дейност и на 15 години се заразява с венерическа болест, от която е на път да умре. Тя умира от чума през 1416 г.
Овдовелият Николо се жени за Лаура Малатеста, известна като Паризина. Едно от най-кървавите събития в историята на семейство Есте е свързано с този брак и то вдъхновява голяма литературна дейност. Паризина е млада и според хрониките от онова време – много красива. Тя е на възрастта на най-голямото от извънбрачни деца на Николо – Уго. Когато тя пристига във Ферара, среща Уго, като двамата вече са се запознали по време на преговорите за брак. Възползвайки се от многобройните отсъствия на Николо от Ферара, те започват любовна афера. Николо е информиран за това и нарежда да се направи дупка в тавана на стаята, където се срещат двамата влюбени, благодарение на която чрез система от огледала може да се види случващото се там. Така той има сигурни доказателства за предателството на двамата влюбени, които са хвърлени в затвора и след това обезглавени.[3] С напълно лицемерен ход той нарежда еднакви наказания за всички прелюбодейки във Ферара: това е любопитна присъда, като се има предвид добре известната му сексуална активност, която със сигурност не прави разлика между самотни и омъжени жени. Легендата разказва, че съществуващо огледало в замъка е това, през което маркизът е видял изневярата.
Останал отново вдовец, Николо се жени за Ричарда да Салуцо две години по-късно, от която има синовете Ерколе, който по-късно става херцог на Ферара, и Сиджизмондо.
След основаването си благодарение на папската була на Бонифаций IX, получена от бащата на Николо III и негов предшественик Алберто V д’Есте през 1391 г., Ферарския университет е затворен по икономически причини три години по-късно. През 1402 г. Николо III го отваря отново,[4] връщайки му престижа и призовавайки там важни личности като Пиетро д'Анкарано[5] (който идва от Болонския университет), Антонио да Будрио[6] и Джовани да Имола.[7]
Николо е загрижен за унаследяването на управлението на Ферара. Той пише завещание в Милано в деня на смъртта си на 26 декември 1441 г., което установява реда на наследяване: първо синът му Леонело, след това законните деца на Леонело и, в отсъствие на такива – синовете му Ерколе и Сиджизмондо. В завещанието си той не посочва извънбрачния си син Борсо, който обаче наследява Леонело.
58-годишният владетел първоначално е погребан в църквата „Санта Мария дели Анджели“ във Ферара, която той самия иска да построят през 1440 г. Вследствие на унищожаването ѝ поради Наполеоновите едикти от края на XVIII век останките му са преместени през 1955 г. в манастира „Корпус Домини“ във Ферара.[8]
Жени се три пъти:
∞ 1. юни 1397 за Джильола да Карара (* 1379, † 1416 от чума), дъщеря на Франческо II да Карара, господар на Падуа и съпругата му Тадеа д’Есте, от която няма деца.
∞ 2. 1418 за Паризина Малатеста (* 1404, Чезена, † 21 май 1425, Ферара), дъщеря на Андреа Малатеста, господар на Чезена. Обезглавена поради връзката с доведения ѝ син Уго. Имат един син и две дъщери-близначки:
∞ 3. ок. 1429/31 за Ричарда да Салуцо (* 1410, † 16 август 1474, Ферара), дъщеря на Томазо III дел Васто, маркграф на Салуцо, от която има двама сина:
Има и множество извънбрачни деца, сред които:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.