From Wikipedia, the free encyclopedia
140 mm/50 оръдие Тип 3 е морско оръдие с калибър 140 mm, използвано във флота на Япония в периода 1920-те – 1940-те години. Обозначението е свързано с годината на разработката (1914 г. след Христа съответства на 3 година от периода Тайшо).
140 mm морско оръдие Тип 3 | |
![]() Еднооръдейна 140 mm установка от линкора „Муцу“ в музея „Ямато“ в Куре | |
История на производството | |
---|---|
Производител | ![]() |
Година на производство | от 1916 г. |
История на службата | |
На въоръжение в | ![]() ![]() |
Характеристики на оръдието | |
Марка на оръдието | Тип 3 |
Калибър, mm | 140 |
Дължина на ствола, mm/калибра | 7000/50 |
Обем на камерата, dm³ | 23 |
Тип затвор | Стъпков бутален затвор |
Маса на оръдието със затвора, kg | 5600 – 5700 |
Принцип на зареждане | Ръчно разделно зареждане |
Скорострелност, изстрела/минута | 8 (при единоцевна установка); 6 (двуцевна установка) |
Характеристики на артилерийската установка | |
Марка на АУ | Модел A (единоцевна), Модел B (двуцевна) |
Обща маса на АУ, kg | 21 000 (единоцевна), 50 000 (двуцевна) |
Ъгъл на вертикално насочване на ствола, ° | -7°/+20° (-7°/+35° при по-късните модели установки) |
Ъгъл на завъртане, ° | -70°/+70° (при големите кораби); -150°/+150° за леките крайцери |
Максимална скорост на ХН, °/s | 8 (единоцевна), 4 (двуцевна) |
Максимална далечина на стрелбата, m | 15 600 (при ъгъл +20°); 19 750 (при ъгъл +35°) |
Брониране | противоосколъчно |
140 mm морско оръдие Тип 3 в Общомедия |
Разработката на 140 mm оръдия с дължина на ствола от 50 калибъра започва в Япония преди Първата световна война за замяна на оръдията 152 mm/40 и 152 mm/45 конструкция на „Армстронг“, а също и 152 mm/50 на „Викерс“ (Тип 41), 45 kg снаряди на които са прекалено тежки за японските разчети (в частност, при оръдията 152 mm/40 вместо проектните 12 изстрела/минута те достигат едва 4 и/м). Освен това, 152 mm оръдия са прекалено големи за вече построените към този момент японски леки крайцери.
Оръдието е прието на въоръжение през април 1914 г., производството започва през 1916 г., първите от тях са поставени на линейния кораб „Исе“, влязъл в строй през 1917 г. Установката за него е проектирана от инженер Хада, от Арсенала в Куре.
През октомври 1918 г. на въоръжение постъпва подобрен образец, известен като „тип 3“. Оръдието има следните характеристики: калибър 140-mm, общата дължина на ствола със затвора 5968 mm, брой на нарезите 42, начална скорост на снаряда 855 m в сек, максимална далечина на стрелба при ъгъл на възвишение от 35° 19 750 m, живучест на ствола 500 – 600 изстрела. Налягане на барутните газове от 2910 kg/sm², скорострелност 7 – 10 изстрела в минута, ъгъл на възвишение максимален – 35°, ъгъл на снижение максимален – 7°, маса на снаряда 38 kg.[1]
Тип 3 бързо остарява морално (съгласно Вашингтонското съглашение максималният и дефакто стандартен калибър за леките крайцери става 155 mm), но продължава да се намира на въоръжение в Императорския флот на Япония до края на Втората световна война.
До наши дни е достигнала една еднооръдейна установка, която е свалена от потъналия линкор „Муцу“ и сега се намира в музея „Ямато“ в Куре.
Единични установки тип „A“ с полукръгъл щит за поместване в каземати:
Линейни кораби тип „Исе“ – 20 (16 след модернизацията);
Линейни кораби тип „Нагато“ – 20 (18 след модернизацията);
Линейни кораби тип „Тоса“ – 20 (по проект, на достроения като самолетоносач „Кага“ не се използват);
Линейни кораби тип „Кии“ – 16 или 20 (по проект, корабите от този тип не са залагани);
Линейни крайцери тип „Амаги“ – 16 (по проект, на достроения като самолетоносач „Акаги“ не се използват);
Единични палубни установки тип „A“ с кубичен щит:
Леки крайцери тип „Тенрю“ – 4;
Леки крайцери тип „Нагара“ – 7;
Леки крайцери тип „Сендай“ – 7;
Самолетоносача „Хошо“ – 4 (преди модернизацията);
Сдвоени палубни установки тип „B“:
Минният заградител „Окиношима“ – 2;
Плавбазата „Дзингей“ – 2;
Хидросамолетоносачът „Нисшин“ – 3; На лекия крайцер „Юбари“ има 2 единични и 2 сдвоени кулоподобни установки, на леките крайцери от типа „Катори“ 2 подобни сдвоени установки, а на крайцерите от типа „Нин Хай“ 3.
Всички 140 mm оръдия Тип 3 се комплектоват с изстрели с разделно зареждане. Основният заряд представлява копринен картуз с бездимен барут с маса 10,97 kg (37DC) или 10,33 kg (40C и 50C). Също има и олекотени заряди 35C2, 40С2 и 50С2, а също и леките 20C2, 20C3, 20T2 и 35C2.
Снаряд | Дължина | Маса на снаряда | Маса на заряда | Взривател | Година на приемане на въоръжение |
---|---|---|---|---|---|
Полубронебоен | 55,0 cm | 38,0 kg | 2,0 kg | Тип 3 № 1 Тип 13 № 1 | 1916 |
Учебен | 55,0 cm | 38,0 kg | — | — | 1919 |
Осветителен | 55,0 cm | ? | 1,62 kg | с двойно действие, за 30 и 50 секунди | 1926 |
Фугасен № 4 | 55,0 cm | 38,0 kg | 2,86 kg | Тип 88 | 1929 |
Полубронебойни модели 1 и 2 | 55,0 cm | 38,0 kg | 2,0 kg | Тип 13 № 1 | 1934 |
Осветителен с парашут | 55,0 cm | ? | 1,78 kg | Тип 91 Модел 1 за 55 секунди | 1938 |
Фугасен Тип 0 | 55,0 cm | 38,0 kg | 2,86 kg | Тип 91 Модел 1 | 1940 |
Фугасен Тип 2 | 55,0 cm | 38,0 kg | 2,6 kg | Тип 13 № 1 | 1942 |
Запалителен | ? | ? | ? | Тип 91 Модел 1 | 1941 – 1942 |
Гмуркащ | 57,3 cm | 42,0 kg | 2,86 kg | ? | 1943 |
Фугасните и полубронебойните снаряди имат бойна част с тринитрофенол (шимоза), запалителният – със заряд на основата на термита.
САЩ 152 mm/53 Mk.16
Русия 130 mm /55 образец 1913 г.
Великобритания 140 mm/50 BL Mk.I, 5,25" QF Mark I
Германия 150 mm/45 SK
Франция 138,6 mm/40 Model 1923, 138,6 mm/40 Model 1927
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.