From Wikipedia, the free encyclopedia
AGM/RGM/UGM-84 „Харпун“ (на английски: Harpoon, [hɑːˈpuːn], – Харпун) е американска противокорабна крилата ракета. Една от най-разпространените в света. Разработена е от компанията МакДонал-Дъглас, понастоящем се произвежда от предприятия на корпорацията Boeing.
„Харпун“ AGM/RGM/UGM-84 Harpoon | |
![]() Пуск на ПКР „Харпун“ от подводна лодка | |
Обща информация | |
---|---|
Вид | Противокорабна крилата ракета |
История на производство и служба | |
Създаване | 1968 г. – 1981 г. |
Производител | разработена от: McDonnell Douglas; произвежда се от McDonnell Douglas и Boeing Defense, Space & Security, ![]() |
Производство | 1975 г. |
На въоръжение | 1977 г. – понастоящем |
На служба при | ![]() ![]() и др. |
Произведени бр. | ~ 7500 бр.[1] |
Габаритни характеристики | |
Маса | 667 кг[2] |
Дължина | 4,57 м |
Диаметър | 0,34 м |
Технически характеристики | |
Двигател | турбореактивен двигател |
Бойна глава | сколочно-фугасна |
Взривна мощност | 225 кг |
Брой бойни глави | 1 |
Обсег | 120 км |
Скорост | 0,85 М |
Насочване | Инерционна, на финалния учатък радиолокационна, активна |
Платформа | Надводни кораби; подводни лодки; самолети и др. |
„Харпун“ AGM/RGM/UGM-84 Harpoon в Общомедия |
Тази малогабаритна ракета има дозвукова скорост на полета, осколочно-фугасна бойна част с маса 225 кг, максималната далечина на стрелбата зависи от носителя, модификацията на ракетата и целеуказанието и съставлява от 90 до 220 км (280 км на модификацията SLAM, а ред не приети на въоръжение версии на ракетата имат и по-голяма далечина)[3].
Съществува във варианти с:
Ракетата преминава няколко модернизации.
Стойността на една ракета към 2008 г. съставлява $1,5 млн.[4].
Още през 1965 г. въоръжените сили на САЩ започват разработката на ракета с радиус действие до 45 км, предназначена за поразяване на изплували подводни лодки. По асоциация с китоловната промишленост, ракетата получава условното название „Harpoon“ („китове“ – сленгово название за изплувалите субмарини). Работите се придвижват сравнително бавно – ВМС на САЩ не вижда особена необходимост от специализираното противокорабно оръжие, считайки, че палубната авиация с тактически ядрени бомби е по-ефективна. Задачите за самоотбраната на корабите се предполага да се решават с помощта на приспособени за стрелба по надводни цели модификации на зенитни ракети.
След потопяването на израелския разрушител „Ейлат“ с ракети П-15 „Термит“ на египетски катери през 1967 г., ВМФ на САЩ, оценявайки потенциала на специализираното противокорабно оръжие, приема решение да преориентира програмата „Харпун“ за борба с надводните кораби. Работите над проекта официално започват през 1968 г. Първоначално, основни носители на новото оръжие трябва да станат патрулните самолети, но в началото на 1970-те е решено да се разшири гамата от възможни носители и да се пускат ракети също от подводни лодки, палубни щурмовици и надводни кораби.
Контракта за разработката на новата ракета получава през юни 1971 г. McDonnell Douglas. Още през октомври 1972 г., на полетни изпитания са представени първите прототипи на ракетата с твърдогоривен ракетен двигател. Към този момент вече става ясно, че оптималното средство за преодоляване на ПВО на кораба на противника се явява полет към целта на свръхмалка височина и новата ракета изначално се проектира под това условие. Тъй като изискванията за далечина на действие към този момент се увеличават почти двойно (до 90 км), фирмата решава да се откаже от изначалния РДТГ и да го замени с по-икономичния турбореактивен.
Производството на предсерийните образци на ракетата, получила обозначението AGM-84/RGM-84/UGM-84 за, съответно, въздушно/надводно/подводно базиране започва през 1975 г. Официално „Харпун“ е приет на въоръжение през 1977 г. в корабния вариант на базиране (RGM-84A). Авиационният вариант AGM-84A е приет за самолетите P-3 през 1979 г., а варианта за подводници – през 1981 г.
Конструктивно ракетата „Харпун“ се състои от четири отсека, в главния или приборния отсек AN/DSQ-44 е разположена апаратурата на системата за насочване, след него следва отсека на бойната част, обозначаем като WAU-3(V)/B, отсека на маршевия двигател – A/B44G-1 – и опашния отсек.
Ракетата има цилиндричен фюзелаж с радиопрозрачен обтекател оживална форма. Четирите Х-образно разположени крила са поставени в средната част на корпуса на ракетата, веднага зад отсека на БЧ (на версията UGM, стартираща от апаратите на подводните лодки, крилата са сгъваеми и се разгъват след старта). Дължината на ракетата съставлява около 4,5 метра за версията с надводно (RGM) и подводно изстрелване (UGM), и по-къса, 3,5 метра – за авиационния вариант на ракетата (AGM), за сметка на премахване от последната на стартовия ускорител.
Като маршев на „Харпуна“ се използва турбореактивен двигател Teledyne CAE J402, разработен специално за тази ракета. Въздухозаборника на двигателя се намира долната част на корпуса на ракетата, между долната двойка крила. Двигателя дава устойчив полет на скорост до 850 км/ч и височина до 900 метров. За изстрелване от подводни лодки или надводни кораби, съответстващите версии на ракетата носят твърдогоривен стартов ускорител, закрепяем в опашната им част.
Ракетата носи проникваща осколочно-фугасна бойна част WDU-18/B с маса 221 кг и дължина 0,9 м.
Насочването на ракетата се осъществява на два стадия. На първия, ракетата следва по зададен курс на свръхмалка височина по посока на целта. В разчетен момент от време, ракетата инициализира активна радиолокационна глава за самонасочване AN/DSQ-28 и започва търсене на цел в сектор 45 градуса от направлението на полета. Максималната далечина на засичане на разрушител, за съвременните ГСН, съставлява, според наличните данни, 40 км, а за катер – до 18 км.
След засичането на целта, ракетата се насочва към нея и изпълнява атаката по два възможни способа: или атакува целта хоризонтално, движейки се паралелно над водата на височина 2 – 4 метра, или прави маневрата „вираж“, издигайки се на височина до 1800 метра и пикира към целта. Вторият способ за атака е разработен за поражение на нискоседящи цели (като изплували подводни лодки) и неголеми маневрени катери.
Ракетата „Харпун“ може да се изстрелва от различни пускови установки. Специализирани за тази ракета са леките незащитени четворни пускови установки Mk-140 и взривозащитените пускови контейнери Mk-141. Възможно е изстрелване на ракетата от неспециализирани пускови установки: например, от гнездата на контейнерната пускова установка Mk-16 за ПЛУР RUR-5 ASROC. „Харпуните“ също могат да се пускат от релсовата пускова установка Mk-13 и от торпедните апарати на подводните лодки.
„Харпун“ се явява една от малкото съвременни американски ракети, която не е приспособена за пуск от гнездата на установката за вертикален пуск Mk-41. Възможност за създаване на „Харпун“ с вертикално изстрелване е обсъждана от ВМФ на САЩ, но нейната реализация е отложена по финансови причини.
За първи път ракетите „Харпун“ в бойна обстановка са използвани от иранския флот през 1980 г., по време на ирано-иракската война. В хода на операцията „Моравид“, 28 – 29 ноември 1980 г., ирански ракетни катери успешно потопяват с ракети RGM-84A два иракски ракетни катера от съветския проект 205. Според редица данни, ракетите също са използвани от иранците в хода на т. нар. „танкерна война“ за нападения над неутрални танкери, плаващи през Персийския залив.
През 1986 г., американския ракетен крайцер USS Yorktown (CG-48) от типа „Тикондерога“ и палубни щурмоваци на самолетоносачте изстрелват няколко ракети „Харпун“ по либийски корвети и ракетни катера в залива Сидра. Един либийски корвет и един торпеден катер са потопени с такива ракети.
Най-мащабното сражение с използване на „Харпуни“ е операция „Богомолка“, от 18 април 1988 г. В хода на това сражение между американския и иранския флот ракетите „Харпун“ се изпулват и от двете страни: иранския корвет „Joshan“ пуска ракета по американски кораби, но тя е отклонена с електронни смущения. Американските кораби и самолети изстрелват, общо, две ракети RGM-84 и две ракети AGM-84, три от които попадат в целта. Всички три постигнати в хода на сражението попадения на „Харпуните“ са по иранската фрегата „Саханд“.
Характеристики | A/U/RGM-84A и В | A/U/RGM-84C и О | A/U/RGM-84D2 | AGM-84E | |
---|---|---|---|---|---|
Дължина на ракетата с ускорител, м | 4,57 | 5,18 | 5,23 | ||
Диаметър на ракетата, м | 0,34 | ||||
Размах на крилата, м | 0,91 | ||||
Стартова маса, кг | 667 | 742 | 765 | ||
Маса на бойната част, кг | 225 | 235 | 225 | ||
Максимална далечина на полета, км | 120 | 150 | 280 | 150 | |
Скорост на полета на маршевия участък, М | 0,85 | ||||
Система за насочване | на маршевия участък от полета | Инерционна | Инерционна с корекция от СНС NAVSTAR | ||
на финалния участък от полета | Активна-радиолокационна | Топлинна, с телеуправление |
АРГСН DSQ-28 За защита от средствата за радиоелектронно заглушаване стойностите на честотите се меня на случаен принцип (ППРЧ псевдослучайна промяна на работната честота). Обзора на пространството се осъществява с помощта на фазирана антенна решетка с дискова форма, с диапазон 15,3 – 17,2 GHz (маса 34 кг, импулсна мощност 35 кВт). Далечина на откриване 40 км.
|
|
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.