From Wikipedia, the free encyclopedia
Въоръжените сили на Кралство Швеция (на шведски: Försvarsmakten – Отбранителна сила) са натоварени по конституция със защитата на суверенитета и териториалната цялост на Швеция. Формално начело стои кралят, но тази му роля е сведена до чисто церемониални функции. Най-висшестоящият офицер е Висшият командващ (överbefälhavaren – ÖB), единственият офицер с чин генерал (или адмирал), освен краля), подчинен на министъра на отбраната, а чрез него на министър-председателя. Въоръжените сили включват четири основни вида въоръжени сили и допълнителни структури на централно подчинение.
Въоръжени сили на Швеция | |
---|---|
![]() | |
Военна сила (при пълна мобилизация)[1] | |
Офицери | 4500 |
Редовни | 18 000 (100 000 обучени в последните 10 години) |
Милиция | 37 000 |
Общо | 59 500 |
Военна сила (мобилизация за един месец)[1] | |
Офицери | 2700 |
Редовни | 7000 |
Милиция | 37 000 (за часове) |
Общо | 65 500 |
Статистика[2] | |
Призивна възраст | 19 години |
Наличност | Мъже на възраст 19 – 49: 1 838 427 жени на възраст 19 – 49: 1 774 659 (оценка, 2005) |
Годни за военна служба | мъже на възраст 19 – 49: 1 493 668 жени на възраст 19 – 49: 1 441 257 (оценка, 2005) |
Годишен призив | мъже на възраст 18 – 49: 58 724 жени на възраст 19 – 49: 55 954 (оценка, 2005) |
Военни разходи | |
В долари | $7 млрд. (44.7 млрд. SEK) 2008[3] |
Процент от БВП | 1,4% 2008[2] |
Видовете въоръжени сили са Армия (Armén, сухопътни войски), Военна авиация (Flygvapnet, военновъздушни сили), Военноморски сили (Marinen) и Териториална отбрана – Национални сили за защита (Hemvärnet – nationella skyddsstyrkor). Към тях на подчинение на Генералния щаб спадат и две самостоятелни организации – Военна служба за разузнаване и сигурност (Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten – MUST) и Военномедицинската служба (буквално службата е именувана Генерален лекар на Отбранителната сила – Generalläkaren – GL). Освен въоръжените сили, на подчинение на Департамента (министерството) на отбраната са и четири цивилни организации – Военнотехническата администрация (Försvarets materielverk – FMV), отговаряща както за обществените поръчки и договарянето с компании от шведския и чуждестранни ВПК за закупуването и поддръжката на военна техника, така и за експортния контрол на шведска военна продукция, след като специализираната за това служба се влива в FMV на 1 януари 2016 г.), Наборната администрация за тотална отбрана (Totalförsvarets rekryteringsmyndighet – TRM, поддържаща военномобилизационните регистри и отговаряща за набирането на професионални военнослужещи за въоръжените сили), Отбранително учреждение за радионаблюдение (Försvarets radioanstalt – FRA, разузнавателна служба за радиотехническо наблюдение и радиопрехват, както и контраразузнавателна служба за защита от кибератаки, службата действа както в интерес на отбраната, така и на шведското правосъдие, заради което отговаря за прилагането на специални разузнавателни средства в криминални разследвания), Научен институт за тотална отбрана (Totalförsvarets forskningsinstitut – FOI, обединява научноизследователските учреждения на отбраната). Организацията за гражданска защита и готовност (Myndigheten för samhällsskydd och beredskap – MSB) и паравоенната Брегова охрана (Kustbevakningen – KBV) са на двойно подчинение на Департамента на правосъдието (шведското вътрешно министерство) и Департамента на отбраната, но формално са ресори на вътрешното министерство.
Департаментът на отбраната (на шведски: Försvarsdepartementet – FöD) е шведското министерство, част от правителството, отговарящо за гражданския контрол върху въоръжените сили и провеждането на държавната политика в сферата на отбраната. Създадено е на 1 юли 1920 г. със сливането на Департамента на наземната отбрана и департамента на морската отбрана. Начело на департамента стои Министърът на отбраната, подчинен на Министър-председателя на Кралство Швеция. С функциите едновременно на заместник-министър н аотбраната и главен секретар на отбраната и ранг равен на Висшия командващ е титулярът на поста Генерален директор на Департамента на отбраната (Generaldirektör). Номинален върховен главнокомандващ е Негово Величество кралят на Швеция Карл XVI Густав. На подчинение на министерството са следните структури:
Висшата квартира (на шведски: Högkvarteret – HKV), интегрирана в Департамента на отбраната, е висшият военен стратегически ръководен орган. В действителност наименованието Висша квартира на Отбранителната сила е въведено за разграничение, тъй като в историята на шведските въоръжени сили съществува друг команден орган, наричан именно Генерален щаб (на шведски: Generalstaben). Tой съществува от 1873 до 1937 г. и е орган по-скоро натоварен със спомагателни функции, като академичното обучение на висшия офицерски състав и топографската служба. През 1937 г. е заменен от Щаб на отбраната (Försvarsstaben), който просъществува до 1994 г. Тогава с оглед на завършилата Студена война в ход са поставени кардинални военни реформи. Дотогавашните щабове на видовете въоръжени сили (Arméstaben, Flygstaben, Marinstaben) са преструктурирани в отдели на новия висш команден орган.
Оглавява се от единствения шведски висш офицер (освен краля) със звание с четири звезди (генерал / адмирал). Длъжността му е на Висш командващ (на шведски: Överbefälhavare). Настоящ титуляр е генерал Микаел Бюден. В организационно отношение Висшата квартира е съставена от четири главни отдела и спомагателни организации:
С реформения акт на отбраната от 1992 г., влязъл в сила от 1 юли 1994 г., са премахнати видовете въоръжени сили като самостоятелни разпоредители с бюджетни средства и собствени оперативни щабове и командвания. На тяхно място се запазват Армията, ВВС, ВМС и Отечествената гвардия, но като категории сили, а тиловите им и свързочните подразделения са обединени и поставени на централно подчинение на Висшата квартира. Тази организация се запазва, като последната по-голяма реорганизация е свързана с извеждането на силите за специални операции от Армията в командване на централно подчинение, на което оперативно са подчинени и подразделения за поддръжка като авиационен и морски транспорт, свръзка и логистика. Някои от подразделенията на централно подчинение са включени административно в подразделения на Армията, ВВС и ВМС, като Киноложката служба, военните оркестри и Центъра за подготовка за международни операции например, които са общи за видовете сили, но са прикрепени към Лейбгвардейския полк, или Центъра за военноморска медицина и водолазна подготовка, прикрепен към Военноморското училище.
Подразделения на централно подчинение:
Шведската армия (Armén) е сухопътният вид въоръжени сили на Кралство Швеция. В самия край на Студената война е с численост над 300 000 бойци, към които във военно време се прибавят още около 350 000 бойци от Отечествената гвардия. Мобилните сили на редовната войска основно са били формирани в осем армейски дивизии в петте военни окръга (във военно време всяка с между 2 и 4 бригади) и 18-а Бронирана бригада във Военно командване Готлан. Към 1991 г. основните сили на армията са организирани както следва:[4]
Във всеки военен окръг освен армейски има и военновъздушни и военноморски съединения, както и окръзи за отбрана.
Освен това лекопехотни егерски батальони за асиметрични бойни действия, бой в градски условия, в тежък терен и за разузнаване за били на дивизионно и окръжно подчинение, а армията е разполагала и със собствена авиация. Армейският резерв е организиран в Сили за локална отбрана (Lokalförsvarsförband), по същество първи резерв, на свой ред в Отбранителни окръзи (Försvarsområde) с ранг на полкове към военните окръзи (между 3 и 8 на окръг). Те включват около 90 батальона и до 500 самостоятелни роти от типовете: Батальони за локална отбрана (Lokalförsvarsbataljoner – тип 69-а година, тип 86-а година, тип Северен и тип Южен), Велосипедни пехотни батальони (Cykelskyttebataljoner – тип 69-а година), Велосипедни пехотни роти (Cykelskyttekompanier – тип 69-а година), Гаубични роти (Haubits kompanier), Позиционни артилерийски роти (Värnkompanier), Зенитно-артилерийски роти (Luftvärnskompanier) и Инженерни роти (Ingenjör kompanier). Отечествената гвардия (Hemvärnet), по същество втори резерв, включваща по-възрастните резервисти, е организирана също на териториален принцип във взводове и отделения за съответните малки градчета и села, които са подчинени на Отбранителните окръзи.[4]
След края на Студената война и намалялото напрежение между бившите лагери, тези сили кардинално са редуцирани и реорганизирани, за да се стигне до днешното им състояние, при което редовната армия се състои основно от два бригадни комплекта, а Отечествената гвардия от 40 батальона, или общо около 50 000 бойци. С проведената дълбока реформа от 1994 г. на практика се премахват видовете въоръжени сили като отделни организации със свои собствени устави и бюджети. Армията, ВВС, ВМС и Отечествената гвардия се вливат в Отбранителната сила, свързочните и логистичните подразделения са обединени, а армейската и военноморската авиация, заедно с вертолетната авиация на ВВС са отделени във Вертолетна флотилия, по-късно включена изцяло в състава на ВВС.
Шведската армия е организирана в полкове, които не са общовойскови подразделения, а играят ролята на центрове за бойна и специализирана подготовка на подчинените им батальони и роти, поддръжка на тяхната техника, поддръжка на инфраструктурата и оказване на поддръжка на гражданските власти и населението при извънредни ситуации, бедствия и аварии. Отделните родове войски имат определен полк, който отговаря за подготовката им, с изключение на механизираните подразделения, които имат три полка. Два от полковете развръщат механизирани бригади във военно време, всяка с по четири щаба на батальонни бойни групи. В мирно време бригадните щабове са подчинени на съответните армейски полкове. Свързочните и тиловите подразделения са подчинени директно на Висшата квартира. След реформата от 1994 г. армията вече представлява не вид въоръжени сили, а категория войски и на Армейския тактически щаб административно са подчинени следните подразделения:
Армейски тактически щаб (Arméns taktiska stab (ATS)) (В Стокхолм, начело с бригаден генерал Щефан Андешон)[5]
Военновъздушните сили на Кралство Швеция (Svenska flygvapnet) са авиационният компонент на Отбранителната сила. По данните на специалисти в годините непосредствено след края на Втората световна война по абсолютен брой на бойни самолети Швеция заема четвърто място в света, непосредствено след СССР, САЩ и Великобритания. В годините на студената война страната запазва мощни ВВС като важен компонент от политиката на въоръжен неутралитет, като страната произвежда сама модерни за времето си реактивни изтребители, в който процес основно участват най-големите шведски индустриални компании като SAAB (ръководеща цялостната разработка на самолетите), Volvo (разработваща реактивни двигатели) и Ericsson (разработваща радиотехническото оборудване). В резултат на това сътрудничество се появяват изтребителите SAAB 29 Tunnan (Бъчва, поради характерната си аеродинамична компановка), SAAB 32 Lansen (Копие), SAAB 35 Draken (Дракон), SAAB 37 Viggen (Светкавица), SAAB 39 Gripen (Грифон) и реактивния учебно-тренировъчен SAAB 105, както и леки витлови самолети като SAAB 17 Safari, използвани за начална летателна подготовка във ВВС и за коректировка на артилерийската стрелба в армейската авиация. Като политика за гарантирне на своя неутралитет и териториална цялост, притиснато между двата враждуващи лагера през Студената война, кралството дори разработва своя ядрена програма и ядрен бомбардировач SAAB A36. Разработката на А36 е прекратена през 1964 г. поради високата стойност на серийното производство (около 400 милиона шведски крони),[6] а през 1966 г. е взето и политическото решение да не се разработва ядрено оръжие. Страната подписва Договора за неразпространение на ядрено оръжие и програмата окончателно е закрита през 1972 г. Друг нереализиран проект за шведски реактивен боен самолет е този за двудвигателния специализиран щурмовик и реактивен учебно-боен самолет SAAB A/Sk 38. Шведската доктрина за бойно използване на ВВС е станала легендарна в целия свят поради своята характерна особеност за оперативно разсейване на силите в случай на въоръжен конфликт, заедно с използването на резервен персонал, като основна част от състава на ВВС. Това налага оптимизирането на бойната техника за използване от военновременни полеви летища и простота на обслужването като необходими условия при разработката на бойни самолети. В случай на война бойната авиация се евакуира от основните авиобази на повече на 140, добре прикрити и замаскирани полеви летища, които използват подсилени и разширени участъци от шосейната мрежа като писти за излитане и кацане. Така изтребителната авиация се е предвиждало да действа позвенно (в групи от по 4 – 8 самолета от всяко такова военновременно летище), на „партизански“ принцип в рамките на интегрираната командно-информационна система STRIL 60 (Stridsledning och Luftbevakning år 60, система за „Бойно управление и наблюдение на въздушното пространство“ модел 1960 година, приета на въоръжение тогава и претърпяла множество изменения и подобрения в периода на своята експлоатация, до замяната ѝ със STRIL 90 през 90-те години). По нея Централния команден пункт на ВВС е в непрекъсната връзка и обмен на информация със секторите за въздушна отбрана (по един във всеки военен окръг, 7, през 1990 г. намалени на 6) и с груповите командни центрове за въздушна отбрана във всеки сектор. С генерираната информация за оперативната обстановка са захранвани тези военновременни авиобази, чиито командири разполагат така с висока степен на ситуационна увереност. Тази система гарантира висока оперативна гъвкавост и случай на пълномащабен военен конфликт дори в случай на изваждане от строя на главния и запасните командни центрове на ВВС, командните функции се запазват надолу по командната верига. Планът за изграждане на силите, приет от правителството през 1987 г. предвижда следния състав на ВВС:
В шведските ВВС съществуват наименованията:
Военновременна организация в края на Студената война:[4]
Горен северен военен окръг (Övre Norrlands militärområde ('Milo ÖN) (Буден)
Долен северен военен окръг (Nedre Norrlands militärområde (Milo NN) (Йостерсунд)
Централен военен окръг (Mellersta militärområdet (Milo M) (Щренгнес)
Южен военен окръг (Södra militärområdet (Milo S) (Кристианщад)
Западен военен окръг (Västra militärområdet (Milo V) (Шьовде)
На директно подчинение на командващия ВВС
След края на Студената война съставът на ВВС е редуциран кардинално, отпада и нуждата от силноразклонената командна структура. Секторите за въздушна отбрана са трансформирани в три военновъздушни командвания – Север, Център и Юг, а те са обединени в едно Въздушнотактическо командване. Множество авиационни подразделения са закрити и шведските ВВС остават с три изтребителни флотилии (7-а в Сотенес, 17-а в Ронеби и 21-ва в Люлео). От тях 7-а е учебна, отговаряща за бойната подготовка на шведски и чуждестранни пилоти – изтребители и така всъщност остават 17-а Флотилия в Ронеби в южната част на страната и 21-ва в Люлео в северната част на страната, всяка с по две многоцелеви ескадрили, изпълняващи изтребителни, ударни, щурмови и разузнавателни функции. С оглед на нарасналото напражение в Европа и приетият във връзка с това нов план за огранизационно развитие на въоръжените сили двете ескадрили в Сотенес, освен учебно-тренировъчните си функции, отново ще поемат и бойни задачи, което ще увеличи броя на бойните ескадрили от 4 на 6. По плановете на шведските ВВС изтребителен дивизион разполага с 14 машини, от които във всеки един момент в бойна готовност трябва да са не по-малко от 8. Останалите са за учебни задачи и за попълване на временно излезли от строя самолети. Така се стига до бройката от 98 изтребителя Грипен на въоръжение – 6 дивизиона по 14 машини плюс още един ескадрилен комплект от 14 машини като технически резерв от машини в капитални ремонти и модернизация.
Военновъздушен тактически щаб (Flygvapnets taktiska stab (FTS)) (В Стокхолм, начело с бригаден генерал Габор Наги)[7]
Военноморските сили (Marinen) формират морския компонент на силите за отбрана на Кракство Швеция. Депозитите на висококачествена желязна руда и въглища в Скандинавските планини превръщат Швеция сравнително рано в индустриална страна, непосредствено след водещите в това отношение Великобритания, Германия, Франция, Белгия, Бохемия и САЩ. Страната произвежда високотехнологична продукция на тежката промишленост като парни локомотиви, параходи, артилерия, военни кораби. Тази продукция е стимулирана и от политиката на въоръжен неутралитет. Като част от нея шведския флот разчита на тежковъоръжени кораби собствено производство за брегова отбрана. По степен на брониране и въоръжение те с пълна сила биха могли да бъдат наричани „джобни линкори“. До края на Втората световна война Кралските шведски ВМС следват световните тенденции във военноморското дело, без да изостават в технологично отношение. Корабите по тяхната корабостроителна програма отстъпват по размери на линейните кораби и крайцери на водещите военноморски сили по обективни причини. Те никога не са предвиждани да се противопоставят на ескадри от линейни кораби в Световния океан, а са конструирани да действат във водите на Балтийско море. Освен това силно пресеченото от заливи и острови шведско крайбрежие прави по-малките тежко бронирани и въоръжени кораби за брегова отбрана особено трудни за поразяване и в това отношение те в пълна степен изпълняват предназначението си на възпиращ фактор. В документи, станали известни след края на Втората световна война, става ясно, че Третия райх е разглеждал възможността да окупира Швеция заедно с Дания и Норвегия, но шведските кралски ВМС са един от основните възпиращи фактори.
След края на войната кралските шведски ВМС продължават да са съставени главно от сравнително големи за Балтийско море кораби, като разрушители и крайцери. Напредъкът в радиотехниката и управляемото въоръжение след войната обаче прави тези кораби много по-уязвими. Освен това сравнително богатата и индустриално развита Швеция все пак не може да се противопостави на икономическите възможности на двата враждуващи лагера в Студената война и нейният боен флот бързо изостава като количествено изражение, спрямо техните морски съединения. Традиционната шведска военна доктрина на въоръжен неутралитет по всички направления предвижда като основна заплаха за суверенитета ѝ стоварването на масиран морски десант по дългото ѝ крайбрежие. За това военноморските сили вземат решение в средата на 1970-те години за извеждането от експлоатация на големите надводни бойни кораби и преориентиране към боен флот, съставен основно от ракетни катери и корвети, дизелови подводници с по-малки размери, оптимизирани за операции в Балтийско море, торпедни и патрулни катери и брегови войски, съставени от ракетни и артилерийски подразделения. За отбрана на крайбрежието акцент се поставя и на минното дело, като в бреговите артилерийски бригади са развърнати миннозаградителни роти, във флота са включени значително количество кораби минни заградители, а военноморската авиация (съставена от вертолети Boeing Vertol 107 и Bell 206) отработва миниране от въздуха.
В самия край на Студената война шведските военноморски сили имат следния състав:[4]
Горен северен военен окръг (Övre Norrlands militärområde (Milo ÖN) (Буден)
Долен северен военен окръг (Nedre Norrlands militärområde (Milo NN) (Йостерсунд)
Централен военен окръг (Mellersta militärområdet (Milo M) (Щренгнес)
Южен военен окръг (Södra militärområdet (Milo S) (Кристианщад)
Западен военен окръг (Västra militärområdet (Milo V) (Шьовде)
Военно командване Готлан (Gotlands Millitärkomando GMK) (Висбю)
Баражните батальони по правило включват поне една батарея тежки оръдия 120 мм и нагоре, една батарея 75 мм оръдия, минна рота, зенитно-артилерийска батарея, рота за охрана със стрелкови и минометни взводове, лодъчен взвод в щабната рота и разузнавателен взвод брегови егери. Към края на 80-те години започва развръщането и на роти, въоръжени с ПТУРС „AGM-114 Hellfire“. Освен посочените сили във всяко десантнозастрашено пристанище има минен взвод от състава на Отечествената гвардия.
След края на Студената война ВМС са силно съкратени, Най-съществената промяна настъпва в бреговата артилерия. Масовото навлизане на високоточни оръжия за поразяване прави фиксираните ѝ укрепления особено уязвими и така тя е трансформирана в Амфибиен корпус със в пъти по-малка численост. Първоначално се е предвиждало корпусът да включва три полка, но впоследствие е свит до днешната си численост от един амфибиен батальон и една самостоятелна катерна рота. Военноморската авиация на свой ред е изведена от състава на флота и включена в новосформираната самостоятелна Вертолетна флотилия на Отбранителната сила, заедно с вертолетните батальони на армейската авиация и вертолетните ескадрили за търсене и спасяване на ВВС. Корабният състав на флота също е силно редуциран, като по-голямата част от ракетните катери и подводниците и всички торпедни катери са изведени от състава му без замяна. Днес военноморските сили имат следната структура:
Военноморски тактически щаб[9] (Marinens taktiska stab (MTS)) (Стокхолм)
Според актуалния план за развитие на въоръжените сили основните сили на ВМС ще включват четири подводни лодки, седем ракетни корвети и седем противоминни кораба.
Oтечествена гвардия – Национални сили за защита (на шведски: Hemvärnet – nationella skyddsstyrkorna) е териториалната отбрана на Кралство Швеция. Създадена е като резерв на армията. През 2000 г. оперативната структура на гвардията е разпусната. Така батальоните на организацията са групирани в групи за обучение, прикрепени към подразделения на редовните сили. Това подчинение е административно и не засяга тяхната подготовка. Така например батальоните на отечествената гвардия, прикрепени към Командния полк не са свързочни, батальоните, прикрепени към Медицинския център на отбраната не са медицински, батальоните прикрепени към Военноморската база не са логистични, тези прикрепени към Вертолетната флотилия не са вертолетни или авиотехнически, а тези, прикрепени към Южносканския полк не са механизирани. Това административно подчинение е с цел силите на гвардията да имат достъп до командната свързочна система на въоръжените сили. Начело на гвардията стои офицер със звание бригаден генерал и длъжност шеф на Кралската отечествена гвардия (Rikshemvärnschefen).
Гвардията, както личи от наименованието ѝ, е организирана на териториален принцип. Взводовете ѝ са прикрепени към малки населени места. Местните резервисти познават добре територията и са натоварени с отбраната на важни обекти, като кръстовища, пристанища, пречиствателни станции, електроцентрали, комуникационни обекти и т.н. Взводовете са групирани в роти, покриващи близки общини, а две до четири роти формират батальон. Освен териториалните роти, батальоните включват и специализирани подразделения, като разузнавателни взводове, роти за бързо реагиране, авиационни взводове с по един лекомоторен цивилен самолет за свръзка и наблюдение, катерни роти и т.н. Между един и четири батальона на гвардията са обединени в 22 учебни групи, прикрепени към подразделения на редовните сили. Отечествената гвардия е организирана, както и останалите видове въоръжени сили в четири военни региона, натоварени както с оперативното управление на силите по отношение на защита на суверенитета и териториалната цялост на Кралството, така и по оказване на помощ на гражданските и полицейски власти и населението при извънредни ситуации и бедствия, и в този смисъл Гвардията изпълнява функции и на жандармерия и гражданска защита, подчинена на Министерството на правосъдието.
Основните сили на Гвардията са лека пехота, от която около 5000 бойци са в подразделения (роти и взводове) с повишена готовност. Освен тях има специализирани подразделения, групирани в организации в състава на Гвардията:
Командване на Отечествената гвардия (Стокхолм) | |||||
---|---|---|---|---|---|
Бойно училище на Отечествената гвардия (Hemvärnets stridsskola – HvSS) (Велинге) | |||||
Военен регион Север (Militärregion Nord – MR N) – щаб в 19-и Пехотен полк „Северна Ботния“ (Буден) | |||||
Обхваща провинциите Северна Ботния, Западна Ботния, Йемтлан и Западен Норлан | |||||
Прикрепена към | Учебна група | Подразделение | Наименование | Местоположение | |
19-и „Североботнически“ пехотен полк | Лапландска егерска група | 10-и Батальон на ОГ | Лапландски егерски батальон | Кируна | |
11-и Батальон на ОГ | Граничен егерски батальон | Каликс | |||
Североботническа група | 12-и Батальон на ОГ | Североботнически батальон | Буден | ||
Западноботническа група | 13-и Батальон на ОГ | Западноботнически батальон | Юмео | ||
Полева егерска група | 14-и Батальон на ОГ | Полеви егерски батальон | Йостерсун | ||
Северозападна група | 15-и Батальон на ОГ | Енгерманландски батальон | Херньосан | ||
16-и Батальон на ОГ | Меделпадски батальон | Херньосан | |||
Военен регион Център (Militärregion Mitt – MR M) – щаб в Лейбгвардейския полк (Кунгсенген, северно от Стокхолм) | |||||
Обхваща столицата Стокхолм и провинциите Упсала, Шьодерманлан, Готлан, Вестманлан, Даларна и Гевлебур | |||||
Лейбгвардейски полк | Далска полкова група | 17-и Батальон на ОГ | Далски батальон | Фалун | |
Гевлебурска група | 18-и Батальон на ОГ | Гевлебурски батальон | Гевле | ||
Лейбгвардейска група | 23-ти Батальон на ОГ | Атундаленски батальон | Кунгсенген | ||
24-ти Батальон на ОГ | Стокхолмски батальон | Кунгсенген | |||
25-и Батальон на ОГ | Телихюски батальон | Кунгсенген | |||
26-и Батальон на ОГ | Йервански батальон | Кунгсенген | |||
Команден полк | Упленска и вестманленска група | 21-ви Батальон на ОГ | Упленски батальон | Еншьопин | |
22-ри Батальон на ОГ | Вестманленски батальон | Еншьопин | |||
Сьодерманленска група | 27-и Батальон на ОГ | Сьодерманленски батальон | Щреннес | ||
Амфибиен полк | Сьодертьорнска група | 28-и Батальон на ОГ | Рослагски батальон | Ханинге | |
29-и Батальон на ОГ | Сьодертьорнски батальон | Ханинге | |||
Готленска група | 32-ри Батальон на ОГ | Готленски батальон | Висбю, Ханинге | ||
Военен регион Юг (Militärregion Syd – MR S) – щаб в 7-и Брониран полк „Южна Скания“ (Ревинге) | |||||
Обхваща провинциите Скания, Блекинге, Кроноберг, Йоншьопинг, Калмар и Източен Готлан | |||||
Вертолета флотилия | Лейбгренадирска група | 30-и Батальон на ОГ | 1-ви Лейбгренадирски батальон | Линшьопин | |
31-ви Батальон на ОГ | 2-ри Лейбгренадирски батальон | Линшьопин | |||
2-ри „Готски“ Инженерен полк | Северносмоленска група | 33-ти Батальон на ОГ | Северносмоленски батальон | Екшьо | |
Военноморска база | Калмарска и крунобергска група | 34-ти Батальон на ОГ | Калмарски батальон | Калмар | |
35-и Батальон на ОГ | Крунобергски батальон | Векшьо | |||
Блекингска група | 36-и Батальон на ОГ | Блекингски западен батальон | Калшкруна | ||
37-и Батальон на ОГ | Блекингски източен батальон | Калшкруна | |||
7-и „Южносконски“ Брониран полк | Сконска група | 46-и Батальон на ОГ | Южносконски батальон | Ревингехед | |
47-и Батальон на ОГ | Малмьохюски батальон | Малмьо | |||
48-и Батальон на ОГ | Сконски драгунски батальон | Хелсинбур | |||
49-и Батальон на ОГ | Северносконски батальон | Ревингехед | |||
Военен регион Запад (Militärregion Väst – MR V) – щаб в 4-ти Брониран полк „Скарабур“ (Шьовде) | |||||
Oбхваща провинциите Западен Готлан, Халан, Йоребру и Вермлан | |||||
3-ти „Лейбхусарски полк“ Кавалерийски полк | Йоребру-вермленска група | 19-и Батальон на ОГ | Вермленски батальон | Калщад | |
20-и Батальон на ОГ | Санахедски батальон | Йоребру | |||
4-ти „Скарабурски“ Брониран полк | Скарабурска група | 38-и Батальон на ОГ | Кински батальон | Шьовде | |
39-и Батальон на ОГ | Кокински батальон | Шьовде | |||
Бухюсдалска група | 40-и Батальон на ОГ | Бухюски батальон | Шредшвик | ||
Медицински център на отбраната | Елфсбурска група | 41-ви Батальон на ОГ | Южен гьотеборгски батальон | Гьотеборг | |
42-ри Батальон на ОГ | Северен гьотеборгски батальон | Гьотеборг | |||
43-ти Батальон на ОГ | Батальон на гьотеборгския архипелаг | Гьотеборг | |||
44-ти Батальон на ОГ | Елфсбурски батальон | Гьотеборг | |||
6-и Полк за въздушна отбрана | Халенска група | 45-и Батальон на ОГ | Халенски батальон | Хамщад |
За разлика от Дания, Швеция не участва много активно в европейската политика през Средновековието. Традиционното ѝ съперничество с Дания (и особено след унията на Дания с Норвегия) я изолира по море от Европа, а след серия от династични бракове с Калмарската уния цяла Скандинавия, заедно с Финландия, Фарьорските острови, Исландия и Гренландия попада под датско господство.ървата по-сериозна намеса в делата на континента става по време на Тридесетгодишната война между католици и протестанти, при която шведската армия е най-голямата военна сила в протестантския лагер и намесата ѝ във войната до голяма степен допринася за каузата на лутераните и за Вестфалския мир. По същото време Свещената Римска империя е разкъсвана от междуособици и Швеция се превръща в основната политическа сила в Северна Европа в истрорическия период, известен като Ерата на велика сила (на шведски: Stormaktstiden, между 1611 и 1718 година). Но страната не разполага с икономическите и човешките ресурси да запази своите позиции и директната конфронтация със зараждащата се сила на Руското царство води до загубата на владенията ѝ по балтийското крайбрежие, с изключение на тези в същинска Швеция и Померания. Финландия, неделима част от Швеция, е загубена през 1809 г. след нахлуването на руската армия.
Новата владетелска династия, основана от френския маршал Бернадот приема политика на неутралитет, като последният случай, в който Швеция официално води военни действия е 1814 г., когато шведската армия нахлува в Норвегия, за да установи контрол над държавата, след като с договора от Кийл датският крал Фредерик VI официално се отказва от Норвегия, предавайки я във владение на шведския крал Карл XIII, но престолонаследникът на Дания-Норвегия Кристиан Фредерик (бъдещият датски крал Кристиан VIII) вдига в качеството си на вице-крал на Норвегия страната на въоръжен отпор срещу шведската анексия. Войната е ограничена и след нея Швеция не е участвала във военни действия. Изключение правят международни мироопазващи операции, основно под егидата на ООН.
Съществуват два вида неутралитет – „слаб“ и „въоръжен“. В първия случай страната поддържа сравнително малобройни въоръжени сили с малка огнева мощ и избягва да се въоръжава с модерно въоръжение. По такъв начин не представлява потенциална заплаха за съседите си. Швеция избира втората политика – на въоръжен неутралитет. При него се разчита на многобройна наборна армия, въоръжена с модерно и мощно въоръжение, произведено в максимална степен в рамките на възможното от собствения военно-промишлен комплекс на страната, разработен за да не зависи страната от чуждестранни оръжейни доставки, които в случай на война и блокада могат да бъдат прекъснати. Така кралството става пример за малка по отношение на население и икономика страна, която в максимална степен задоволява своите оръжейно-отбранителни нужди. Формално Швеция продължава да се придържа към тази своя политика, но в действителност след края на Студената война с настъпилите съкращения във военните разходи, отмяната на наборната военна служба и закриването на редица оръжейни производства или продажбата им на международни военно-промишлени концерни Швеция неофициално се преориентира към слаб неутралитет. По думите на официални лица като бившите висши командващи на въоръжените сили, генералите Сверкер Йорансон и Хокон Сьорен армията на страната вече не е в състояние да изпълни конституционните си задължения по гарантиране на суверенитета и териториалната цялост в случай на масирана външна агресия.[15][16][17]
Във външнополитическо отношение страната е определяна от световните експерти в сферата на международните отношения, наред с останалите северноевропейски страни, като ентусиазиран и традиционен участник в мироопазващите контингенти на Организацията на обединените нации, така наречените „сини каски“. Освен това от 1995 г. Швеция е страна-член на Европейския съюз и участва в негови операции, като тези в Босна и Херцеговина, Косово и Македония. Швеция е основен и дългогодишен фактор и на инициативата за Северноевропейски отбранителен съюз. Този политически процес няма практически успехи и не предотвратява анексирането на балтийските републики от СССР през 1940 г., Зимната война между Финландия и Съветския съюз, както и окупацията на Дания и Норвегия от страна на Третия райх. Самата Швеция успява да отстои своя суверенитет по време на Втората световна война от една страна благодарение на въоръжения си неутралитет, а от друга, чрез икономическо сътрудничество с Райха. След края на войната усилията за създаване на Северноевропейски отбранителен съюз стават напразни и неосъществими. От една страна Дания и Норвегия на свой ред се отказват от своите политики на неутралитет и стават две от страните основателки на НАТО, от друга Финландия е принудена да води политика на неутралитет, благоразположен към Съветския съюз, от трета след края на войната балтийските републики остават в състава на СССР, а към това се прибавя и включването на Полша и Източна Германия в Социалистическия блок, доминиран от Москва. Така Швеция запазва своя въоръжен неутралитет между двата лагера в Студената война. Разсекретени документи обаче разкриват, че между кралството и Съединените щати са постигнати договорености за сътрудничество. Още в началото на Студената война САЩ снабдяват кралството с модерна апаратура за разузнаване, която да бъде използвана за наблюдение на Съветския съюз,[18] като шведски самолет тип Douglas DC-3 с такова оборудване е свален от съветски изтребители над Балтийско море през 1952 г. Освен това американците оказват подкрепа в развитието на шведския военно-промишлен комплекс, продавайки висши технологии в сферата на реактивните двигатели и радио-електрониката, а шведски учени участват в развитието на американските балистични ракети Поларис. Освен това в случай на избухването на въоръжен конфликт между двата лагера американски стратегически подводници, въоръжени с балистични ракети с ядрени бойни глави, се е предвиждало по плановете на НАТО да влязат през контролираните от организацията протоци Скагерак и Категат в Балтийско море, от където, разположени в близост до шведското крайбрежие да заемат огневи позиции за обстрел на основните населени центрове на Съветския съюз – Ленинград и столицата Москва, под прикритието на шведските военноморски сили.[19]
След края на Студената война настъпва период на намаляване на напрежението в международната политика, но политиката по превъоръжаване на Руската федерация и особено интервенцията ѝ в Украйна създават отново силни притеснения в държавите от региона и политическите преобразувания на картата на региона за пръв път правят възможно изграждането на Северноевропейски отбранителен съюз. Министрите на отбраната на Норвегия, Швеция, Дания, Финландия и външния министър на Исландия подписват обща декларация в този дух на 9 април 2015 г.[20] Към северноевропейското сътрудничество в сферата на отбраната са близки и балтийските републики (членове на НАТО и ЕС), сътрудничещи си със скандинавските страни и Финландия, както и Полша, също член на НАТО и ЕС, и водеща тясна и интензивна външна политика със Скандинавия, в която има своя голяма диаспора и тесни икономически връзки.
Макар Швеция да не е член на НАТО, страната тясно си сътрудничи с организацията. Въоръжените сили на страната са изградени по стандартите ѝ, участват в нейни операции, като тази в Афганистан, тяхната военната техника и оборудване, включително и произвежданата в Швеция, отговаря на техническите стандарти на Пакта, което способства както за съвместимостта по време на съвместни операции, така и за експорт, а изострената международна политическа обстановка в Европа отново изважда на дневен ред в Швеция дебата за членство на държавата в НАТО, като процентът на поддръжниците расте и е възможно при задълбочаване на несигурността в региона за пръв път те да станат мнозинство.[21][22][23]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.