From Wikipedia, the free encyclopedia
Айгер (на немски: Eiger) е връх в Бернските Алпи, висок 3970 m. Намира се изцяло на територията на швейцарския кантон Берн. Най-източният връх от знаменития хребет, образуван от него и върховете Мьонх и Юнгфрау.
Айгер се споменава за пръв път в исторически документи от 1252 г.
Айгер е разположен в североизточната част на Бернските Алпи на 5.5 km североизточно от връх Юнгфрау и се издига на 3000 m над долината Гринделвалд−Грунд. Заедно с Мьонх и Юнгфрау образува масивна северна стена, която е еднo от най-известните места в Алпите. Южната част на масива се състои от големи ледници, които са част от внесения през 2001 г. в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО природен обект „Юнгфрау−Алеч−Бичхорн“.
През тунел в самия масив на Айгер преминава зъбчатата железопътната линия Юнгфрау. В центъра на северната стена на Айгер се намира построената през 1903 г. жп спирка с панорамни прозорци.
Айгер е изкачен за пръв път по западната стена на 11 август 1858 г. от гринделвалдските планински водачи Кристиан Алмер (Christian Almer) и Петер Борен (Peter Bohren) заедно с ирландеца Чарлз Барингтън (Charles Barrington).[1]
Първото изкачване по югозападния ръб е на 14 юли 1871 г. от Уилям Кулидж (William A. B. Coolidge) и Мета Бревоорт с водачи Кристиан Алмер (Christian Almer), Улрих Алмер и Кристиан Борен.
Първото зимно изкачване е осъществено през 1890 г. от Мийд (Mead) и Уудроф (Woodroffe) с водачи Улрих Кауфман (Ulrich Kaufman) и Кристиан Жоси (Christian Jossi).
По северозападния ръб алпинисти се изкачват за пръв път на 10 септември 1921 г. − Фриц Аматер (Fritz Amatter), Самуел Браванд (Samuel Brawand), Юко Маки (Maki Yūkō) и Фриц Щьори (Fritz Steuri).
1924 - първо изкачване със ски през ледника Айгер.
Първото изкачване по североизточната стена, без изкуствени помощни средства, е на 20 август 1932 г. от Ханс Лаупер (Hans Lauper) и Алфред Цюрхер (Alfred Zurcher) с водачи Йозеф Кнубел (Josef Knubel) и Александър Гравен (Alexander Graven).
Първо изкачване на южната стена − 1937 г. от Ото Айденшинк (Otto Eidenschink) и Ернст Мьолер (Ernst Möller).
През 2006 г., на 15 юли, около 700 000 кубически метра скали се откъсват от източната стена.[2]
Заедно със северните стени на Матерхорн и Гранд Жорас, северната стена на Айгер (нем. Eiger-Nordwand) е една от трите големи северни стени на Алпите (т.нар. „Трилогия“).
Смятана за едно от най-големите предизвикателства за алпинизма в Алпите, северната стена, която всъщност е северозападна, е причина за гибелта на мнозина катерачи, затова започват да я наричат вместо Nordwand (Северната стена) − Mordwand (Смъртоносната стена). От 1935 до 2011 г. на Айгер са загинали около 70 алпинисти, най-малко 52 от тях на северната стена. Средният ѝ наклон е 70 градуса. Висока е над 1800 m, като дължината на Класическия маршрут (заради лавирането по стената) е близо 4 км. Хлътнала, почти недокосвана от слънчевите лъчи. Характеризира се с изключително тежки метеорологични условия и удивително нестабилно време, постоянни и зачестяващи през годините каменопади, намаляващи ледени полета. Комбинацията от обективни опасности, технически трудности и крайно лоши метеорологични условия превръща всеки опит за изкачване по нея в истинска битка за оцеляване.[1]
Първият опит за изкачването ѝ е започнат на 17 юли 1934 г. от трима саксонци – Вили Бек (Willy Beck), Курт и Георг Льовингер (Kurt und Georg Löwinger), които за два дни достигат 2900 m. След падане, при което Вили Бек увлича Курт и Георг, изкачването е прекратено, като алпинистите са спасени през панорамните прозорци на жп спирката.
През 1935 г. опит за изкачване на северната стена правят Карл Мерингер (Karl Mehringer) и Макс Зедлмайр (Max Sedelmayr). Тръгват на 21 август, но три дни след това лошото време прави проследяването им невъзможно. Три седмици по-късно са видени от самолет, замръзнали на височина около 3300 m; мястото е наречено „Бивакът на смъртта“.[1]
През 1936 г. на северната стена загиват Андреас Хинтерщойсер (Andreas Hinterstoisser), Тони Курц (Toni Kurz), Вили Ангерер (Willy Angerer) и Едуард Райнер (Eduard Rainer), след неуспешен опит за изкачването ѝ, при слизане от Бивака на смъртта и драматични усилия за спасяването им.[1]
През 1937 г. две трети от стената са преодолени от немеца Лудвиг (Вигерл) Фьорг (Ludwig Vörg) и австриеца Матиас Ребич (Mathias Rebitsch); те не успяват да изкачат върха, но се връщат живи от „Бивака на смъртта“.
Първото успешно изкачване по северната стена е на 21−24 юли 1938 г. от немско-австрийска група алпинисти, които започват изкачването си поотделно като две отделни свръзки. Първи тръгват австрийците Хайнрих Харер (Heinrich Harrer)[3] и Фриц Каспарек (Fritz Kasparek), но тъй като Харер е без котки, те се движат бавно. На втория ден, виждайки идващата след тях свръзка, оставят въже като парапет на едно от ключовите места, т.нар. Траверс на Хинтерщойсер. Благодарение на него следващите ги немци Андерл Хекмайр (Anderl Heckmair)[4] и Лудвиг Фьорг (Ludwig Vörg) бързо ги настигат. Двете свръзки обединяват усилията си и помагайки си, водени най-вече от Хекмайр, достигат върха в обща свръзка. Впоследствие хитлеристката пропаганда използва успеха на алпинистите като символ на мощта на нацистка Германия и необходимостта от аншлуса на Австрия.[1][5][6]
Първото зимно изкачване е осъществено на 12 март 1961 г. от Тони Кинсхофер (Toni Kinshofer), Андерл Манхардт (Anderl Mannhard), Валтер Алмбергер (Walter Almberger) и Тони Хибелер (Toni Hiebeler). Постижението обаче е спорно, тъй като те не започват изкачването от основата на стената, а от вентилационна шахта на железницата. Всъщност след преодоляване на първата третина и разваляне на времето те се оттеглят през прозорец на тунела, отсядат в хотел и след оправяне на времето просто продължават отново от тунела, което компрометира до голяма степен успеха им.[1]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.