Loading AI tools
арабський політичний лідер і засновник ісламу З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Мухаммад або Магомед, Мухамед, Мухаммед, Мохаммед, Мугаммед, Могаммад, Мугаммад, Могамед[4][5] (араб. محمد — Muhāmmad, «той, кого хвалять») (нар. 570 — пом. 8 червня 632) — центральна фігура в ісламі, пророк, проповідник єдинобожжя. Згідно з ісламською доктриною, Мухаммаду шляхом одкровення було передано Коран, священну книгу мусульман.
![]() | Цю сторінку запропоновано перейменувати на Мухаммад.
Можливо, її поточна назва не відповідає нормам української мови або правилам іменування статей у Вікіпедії. Пояснення причин і обговорення — на сторінці Вікіпедія:Перейменування статей. |
Мусульмани вважають його останнім із пророків від часів монотеїзму, в тому сенсі, що, відповідно до слів, що містяться в Корані, і саме ним закінчується цикл одкровень монотеїстично-авраамічних часів в історії людства.
Мухаммад — центральна фігура в ісламі, це зробило його визначальною історичною постаттю в світовій історії. Він також був політичним діячем, засновником і головою мусульманської громади (умми), яка в процесі його безпосереднього правління склала сильне і досить велике державне формування на Аравійському півострові. Власне саме за правління Мухаммада більшість арабів було об'єднано в одну державу.
В ісламі імені приділяється велике сакральне значення. Ім'я Мухаммад означає «Возвеличуваний», «Гідний хвали». У Корані він називається за ім'ям лише 4 рази, але називається також пророком (ан-Набі), вісником (Расуль), слугою Бога (Абд), вісником (Башір), попереджувачем (Назір), нагадувачем (Музаккір), свідком (Шагід) та іншими іменами-епітетами. Згідно з мусульманською традицією, після вимови або написання імені пророка Магомета, завжди говорять слова «Солля Аллагу алейгі ва салям» (араб. صلى الله عليه وسلم) — тобто «мир йому і благословення Аллага».
Повне ім'я Мухаммада включає імена всіх його відомих предків по прямій чоловічій лінії, починаючи від Адама, а також містить кунью на ім'я його сина Касима (це ім'я означає «який ділив»; за життя Мухаммада ніхто не міг називати свого сина Касімом, бо ця кунья була закріплена за Мухаммадом). Повністю ім'я пророка Мухаммада виглядає так: Абу аль-Касім Мухаммад ібн 'Абд Аллаг ібн Абд аль-Мутталіба ібн Гашим (ім'я Гашима — Амр) ібн Абд Манаф (ім'я Абд Манафа — аль-Мугіра) ібн Кусаййа ібн Кіляб ібн Мурра ібн Кааб ібн Люай ібн Ґаліб ібн Фігр ібн Малік ібн Ан-Надр ібн Кінана ібн Хузайма ібн Мудрік (ім'я Мудріка — Амір) ібн Ільяс ібн Мудар ібн Нізар ібн Мадді ібн Аднан ібн Адад (вимовляють також — Удад) ібн Мукаввім ібн Нахур ібн Тайра ібн Яруб ібн Яшджуб ібн Набіт ібн Ісмаїл ібн Ібрагім (Халіль ар-Рахман) ібн Таріх (це Азар) ібн Нахур ібн Саруг ібн Шаліх ібн Ірфхашад ібн Сам ібн Нух ібн Ламка ібн Матті Шалах ібн Ахнух (це, як стверджують, пророк Ідріс; він був першим з роду людського, якому даровано пророцтво і який писав тростинним пером) ібн Іард ібн Махлі ібн Кайнан ібн Іаніш ібн Шит ібн Адам[6].
Народився 12 дня місяця рабі-аль-авваль, року Слона (за місячним календарем) або в понеділок на заході сонця в місті Мекка в небагатій родині. Стосовно перерахунку дати народження на григоріанський календар існують кілька версій — 30 серпня 570 р., або можливо 28 вересня, (за старим юліанським 26 вересня), що більш ймовірно за астрономічними даними. У віці шести років, після смерті батьків, став сиротою. Надалі виховувався у далеких родичів, а пізніше в домі свого діда, і змалку був знайомий з торгівлею. Він найнявся вести справи багатої мекканської вдови Хадіджі, з якою одружився у 25 років. Після цього Магомет деякий час займався торгівлею, після чого виступив як проповідник. Подружжя мало шестеро дітей, включаючи дочку Фатіму.
Відповідно до ісламу у віці 40 років, Магомет почав бачити видіння: звістку про те, що він є пророком Бога. Йому з'явився архангел Джабраїл, який потім у місяці Рамадані уві сні продиктував пророку текст Корану — священної книги мусульман.
У 613 році Магомет почав проповідувати, заохочував багатих допомагати бідним, закликав знищувати ідоли. В Мецці він не знайшов значної підтримки, а тільки нажив собі ворогів серед прихильників старих культів, що змусило його в 622 році разом з послідовниками вирушити до Медини, де мусульманська громада поступово набирала силу. Саме тут сформувалися основні принципи релігійного вчення, ритуалу і організації громади. У Медині побудовано першу мечеть, встановлено основні ритуали і обряди — правила молитви, посту та інші.
Послідовників Магомета спочатку було небагато, і протягом 13 років вони зазнавали ворожості з боку мекканських багатобожників. Щоб уникнути переслідувань, він відправив деяких зі своїх послідовників в Абіссінію в 615 році, перш ніж він і його послідовники мігрували з Мекки в Медину (тоді відому як Ятриб) пізніше в 622 році. Ця подія, Хіджра, знаменує собою початок ісламського календаря, також відомий як Календар Хіджри. У Медині Магомет об'єднав племена відповідно до Конституції Медини. У грудні 629 року, після восьми років періодичних боїв із меканськими племенами, Магомет зібрав армію з 10 000 новонавернених мусульман і рушив на місто Мекку. Завоювання пройшло практично без опору і Магомет захопив місто з невеликим кровопролиттям. У 632 році, через кілька місяців після повернення з прощального паломництва, він захворів і помер. На момент його смерті більшість Аравійського півострова прийняла іслам.
Відомий історик Масуді в своїй книзі «Муруджуз-захаб»[7] відзначає, що пророк Магомет мав 15 дружин. Інший відомий історик Йагубі пише, що пророк Магомет мав 21 або ж 23 дружини. Йагубі відзначає, що пророк вступив у фізичні зносини тільки з 13 дружинами, а решта померли або після укладення шлюбу, або до шлюбної ночі, або ж пророк розлучився з ними ще до шлюбної ночі. До переліку 13-ти дружин належать 11 дружин, згадані в книзі «Сірейі-Ібн Хішам»[8], а також Марія-коптянка і умму-Шарик Газійа[9] (Кардава вказує тільки на дев'ять, але без Хадіджі, тобто десять, це число жінок, які пережили пророка (за свідченням Ібн Хішама). Дослідник Уотт вказує, що багато племен претендували на родинні зв'язки з Магометом, тому список дружин може бути сильно перебільшений. Він називає імена лише одинадцяти дружин (з Хадіджею), що ближче до традиційних уявлень (також він наводить імена двох наложниць)[10]. Пророк Магомет одружився зі всіма до Коранічної заборони, де заборонялося мати більше чотирьох дружин[11]. Усі дружини, крім Аіші, були до нього у шлюбах, тобто не були цнотливими. Усі дружини мали статус «мати віруючих (або правовірних)».
Послідовний перелік супутниць життя пророка Магомета:
Таке численне жіноче товариство Магомета пояснюється тогочасними устоями, оскільки в часи Середньовіччя багатоженство було дуже поширене в Аравії. Крім Аїші, всі інші дружини Магомета були вдовами, деякі навіть по кілька разів. В деяких випадках це були жінки близькі йому по крові (й такі ситуації кровозмішення не суперечили тогочасним нормам в Аравії). Магомет наприкінці свого життя обмежується чотирма офіційними дружинами, й підводить під цей факт словами Корану, тим самим узаконюючи таке положення в мусульманському суспільстві на віки. Слід відмітити, що весілля найтіснішим чином пов'язувався з дипломатичними інтересами самого Магомета, тому що в арабських традиціях того часу саме таким чином скріплювалися спілки між кланами чи племінними[17].
Але у світі побутує простіше та реалістичніше пояснення такої поведінки Магомета, адже за весь його тривалий вік жодна з дружин не змогла народити спадкоємця. Два сини Хадіджі та син наложниці після народження були дуже хворобливими і померли ще в ранньому віці. Магомет був дуже обтяжений такою ситуацією, тим більше його опоненти та співплемінники доволі часто насміхалися з цього приводу, адже в ті часи на Аравійському півострові звичаєві традиції зневажливо ставилися до чоловіків, що не мали синів.
Полігамія, як і раніше, практикується в багатьох ісламських країнах.
Wahb ibn Abd Manaf (of the Banu Zuhrah) | Hashim ibn Abd Manaf (progenitor of Banu Hashim) | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Фатіма бінт Амр баба | Абд аль-Муталіб дід | Halah bint Wahb | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Аміна бінт Вахб мати | Абдаллах ібн Абд аль-Муталіб батько | Абу Таліб дядько | Аз Зубайр дядько | Harith дядько | Гамза ібн Абд аль-Мутталіб дядько | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Thuwaybah перша нянька | Halimah друга нянька | Аббас дядько | Abu Lahab дядько | 6 інших синів та 6 дочок | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Магомет | Хадіджа перша дружина | Абдаллах ібн Аббас двоюрідний брат | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Фатіма донька | Алі ібн Абі Таліб двоюрідний брат, зять | Qasim син | Abd-Allah син | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Зайнаб дочка | Рукая дочка | Осман ібн Аффан зять | Умм Кульсум дочка | Zayd прийомний син | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Ali ibn Zainab онук | Umamah bint Zainab онучка | Abd-Allah ibn Uthman онук | Марія наложниця | Usama ibn Zayd прийомний онук | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Muhsin ibn Ali онук | Хасан ібн Алі онук | Хусейн ібн Алі онук | Umm Kulthum bint Ali онучка | Зайнаб бінт Алі онучка | Сафія десята дружина | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Абу Бекр тесть | Сауда друга / третя дружина* | Омар ібн Хаттаб тесть | Умм Салама шоста дружина | Джувайрія восьма дружина | Рамля одинадцята дружина | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Айша друга / третя дружина* | Зайнаб п'ята дружина | Хафса четверта дружина | Зайнаб сьома дружина | Райхана дев'ята дружина | Маймуна дванадцята / тринадцята дружина | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Першими людьми, що пішли за Магометом й прийняли іслам, після його дружини Хадіджі, були:
Сахаби які передали найбільше число хадисів:
Найгідніші почестей (з сахабів) в мусульманському світі:
За 15 століть послідовники Магомета розділилися на три основні гілки носіїв його вчення: суніти складають близько 90 % мусульман, шиїти близько 10 %, послідовники ібадизму менше 1 %. Самі ж ці напрями крім основних течій мають ще кілька підгруп, які виокремилися завдяки харизматичним та впливовим богословам, які сформували свої окремішні школи вчення Магомета в рамках своєї основної теологічної гілки. Також слід відзначити окремо категорію суфістів, яка формувалася з найортодоксальніших послідовників всіх цих мусульманських релігійних течій.
Такі розбіжності в послідовників вчення Магомета пояснюється самим ставлення людини до Бога через Коран і релігійну свободу, таке вчення призвело до поширення релігійних течій. Відсутність формації вищого духовенства припускає існування різних правових стандартів в віровченні, а також різні релігійні школи. Після смерті Магомета, релігійні відмінності та значний злет арабського світу та його територіальні завоювання спричинили до політичного суперництва поміж послідовниками Магомета. Це також наклало суттєвий відбиток на урізноманітнення релігійних течій та відходження від першоджерел й тлумачення їх через призму уже тодішніх, наділених владою, послідовників вчення Магомета.
Іслам, окрім Магомета, визнає також й інших пророків (є версії про те, що їх було 124 тисячі, є версії, що їх було 224 тисяч[18]), але при цьому застерігає, що Магомет є не просто одним із пророків, але останнім у ланцюзі всіх посланців божих і пророків. Крім того, він посланий не до окремого міста, села, чи народові, як це було з усіма іншими посланцями (у тому числі і Ісою — Ісусом), а до всіх людей на землі. Його шаріат (тобто комплекс морально-етичних та релігійно-юридичних правил і принципів), згідно з ученням ісламу, буде дійсний до самого Судного Дня. За цим теологічним законом всі шаріати, з якими приходили інші пророки, втратили свою силу (усі вони носили тимчасовий характер). Таким чином, мусульмани, приймаючи такі Священні Писання, як Тора і Євангеліє, не визнають дію їх законів, а крім того вказують на те, що вони згодом були перекручені людьми.
Магомет займає найвище становище серед пророків (тому один з його епітетів — „Пан пророків“). Згідно з ісламом, віра в пророчу місію Магомета є обов'язковою для всіх людей, у тому числі і для християн та юдеїв, які повинні були послідувати його заклику і прийняти останній шаріат.
Мухаммеда з сарказмом висміювала верхівка знаті, заперечуючи його богообраність, оскільки він був звичайною людиною, яка ходила на ринок, вживала їжу, не творила чудес. Одноплемінники вимагали від Мухаммеда підтвердити свою богообраність, зокрема, піднятися на небо і принести Священну книгу.
Викликом для невірних є піднесення на небо (міраж). Воно відбулось приблизно 617 або 619. Осідлавши крилату кобилу ал-Бурак, Мухаммед відвідав Єрусалим, а потім піднісся на небо. Кілька джерел зберегли свідчення про цю екстатичну подорож, хоч і розповідають про неї по-різному. Одна оповідь засвідчує, що подорож тривала тільки мить: із глечика, який перевернув Мухаммед, відправляючись у подорож, не встиг вилитись його вміст.
Мухаммед під час подорожі побачив пекло і рай, наблизився до престолу Аллаха. Друга оповідь згадує про драбину до небесних воріт, якою піднімався Мухаммед разом із ангелом Джабраїлом. Діставшись неба, Мухаммед спілкувався з Аллахом, який розказав, що обрав його першим із-поміж інших пророків, назвав „другом“ і дав Священну Книгу Коран, а також відкрив деякі екзотичні знання, які не можна передавати правовірним[19].
За деякими переказами, у супроводі Джабраїла Мухаммед зробив сходження на небо по сходам янголів і відвідав сім небес. На першому небі сам Адам відкрив пророкові небесні брами; на другому він зустрів пророків Яхью та Ісу; на третьому — Юсуфа; на четвертому — Ідріса; на п'ятому Харуна; на шостому — Мусу; на сьомому, вищому небі сидів праотець і патріарх усіх пророків Ібрахим, який показав Мухаммеду Рай. Всі пророки вітали Мухаммеда як брата. А коли з сьомого неба Мухаммед з'явився до престолу Аллаха, то розмовляв з ним, вимовивши 99 тисяч слів.
Потім Мухаммед був повернутий в Мекку. Розповідаючи про цю подорож, Мухаммед підкреслив, що вона відбувалась миттєво: повернувшись в Мекку, він виявив, що ліжко його не охололо, а з глека, перекинутого Джабраїлом навіть не встигла витекти вода[20].
Аравійський півострів в основному посушлива піщана територія із вулканічними та скельними породами, що робить його непридатним для ведення сільського господарства-рільництва, за винятком ряду оаз і територій поблизу джерел води. Тому мешканці цих територій гуртувалися навколо таких рідкісних благодатних водою місць та здебільшого займалися скотарством. Півострів усіяний невеличкими містами, два з яких були найбільші в своїй окрузі — Мекка і Медина. Медина була великим процвітаючим сільськогосподарським поселенням, а Мекка була важливим фінансовим центром для багатьох сусідніх племен[21]. Більшість жителів півострова жили закритими родинами, общинне життя було вкрай необхідне для виживання в пустелі, коли люди потребували підтримки один одного, щодо жорстких пустельних умов і способу життя. Племінні групи було рекомендовано у зв'язку з необхідністю діяти як єдине ціле, ця єдність, була здебільшого заснована на узах спорідненості по крові[22]. Корінні араби були або кочовими або осідлими. Бедуїни (були кочовиками) перебували в стані постійних мандрів, переміщаючись з одного місця в інше, в пошуках води і пасовищ для своїх овець. А осідлі племена здебільшого притримувалися своїх родинних територій і орієнтувалися в своїй діяльності на торгівлю та сільське господарство. Кочовики сповідували також традицію набігів на каравани і оази, оскільки в своїх суспільних уявах не вважали таку поведінку як злочин[23][24].
У доісламскої Аравії, богів чи богинь вшановували як своїх захисників окремі племена по різному та й боги в них були різні. Їх вибір божественості асоціюються з незрозумілими для них природними явищами помноженими на їх уявлення та тогочасні світоглядні поняття — тому вони уважали за священні чи божества свої дерева, каміння, джерела і колодязі…. В Мецці було їх найвідоміше місце щорічного паломництва до святині тутешньої — каменя Кааби там навколо й розміщувалися 360 ідолів-статуй як різноманітних покровителів племен, тим самим будучи племінними божествами. Поряд з цим богам, араби таки поділяли спільні для себе певні вірування, а саме, в верховне божество, якого називали Аллах (на їх мові буквально «бог»), який був далекий від вирішення їх повсякденних проблем і, отже, не вважався за предмет культу або ритуалу. Зважали більше на трьох богинь, які були пов'язані з Аллахом, як його дочки — Аллат, Манат і Аль-Узза[25]. Монотеїстичні громади існували в Аравії давно й до їх числа входили християни та євреї. Вірування Ганіфс — рідне, саме, для доісламских арабських племен монотеїстів — іноді згадується у записах євреїв і християн в доісламськкий період Аравії, хоча їх історичність оскаржується серед вчених, особливо ісламських[26][27]. За мусульманською традицією, сам Магомет був Ханіф і один з нащадків Ісмаїла, сина Авраама[28].
Магомета можна вважати одним із перших екофілософів. Численні висловлювання і притчі, пов'язані з ним, є прикладом глибокого етичного ставлення до живих істот[29].
Магомет вчив, що охорона природи повинна здійснюватися альтруїстично, а не тільки для того, щоб люди могли максимально користуватися її ресурсами. Навіть напередодні Судного дня люди повинні поводитися гідно, бо Магомет сказав: «Якщо прийде Судний день і в тебе на долоні буде паросток пальми, ти повинен його посадити. Навіть якщо буде втрачена будь-яка надія, посадка повинна продовжуватися, адже посадка рослин — це добра справа сама по собі»[30]. Посадка пальмового паростка продовжує життя, навіть якщо від неї немає прямої вигоди. Магомет говорив, що деякі рослини благословенні як мусульмани, особливо пальма. Він навіть заявив, що посадка дерев може бути заміною милостині[29].
Коли Магомет став правителем Мекки і Медини, він оголосив, що всі дерева в цих містах знаходяться під його захистом. «Я оголошую Медину, і все, що знаходиться між її двома гірськими стежками, святим, і зривати листя тут можна лише для прохарчування коней», «Дичину Мекки не можна тривожити, а її свіжі трави — зрізати. У людини, яка зрубала дерево, сокиру буде конфісковано»[30].
Магомет закликав дбати не лише про тварин і рослини, а й про гори, як божі створіння. Коли гору Ухуд потряс землетрус, він заспокоїв її: «Будь спокійна, Ухуд»[30]. Магомет вчив, що все створене Аллахом свято — «вся ця земля — мечеть»[30]. Не можна проклинати природу (через стихійні лиха). Магомет вчив: «Не лайте природу, адже вона підпорядковується господу богу»[31].
З часів пророка Магомета в практиці мусульман стали застосовуватися концепції «хариму» і «хіми» — нічийних природних зон, свого роду прообрази заповідників. Але особливо пророк Магомет відомий своїми етичними діями і повчаннями на захист тварин. Одна з його заповідей така: «Справжній віруючий — той, хто не шкодить іншим своїми думками, словами і справами», а також «Хто добрий до істот божих, той добрий до себе»[30].
Якось пророк Магомет розповів історію, як одного разу його вкусила мурашка, і тому він наказав спалити мурашник. Дізнавшись про це, Аллах відчитав його. Товариші Магомета забрали пташенят з гнізда одного птаха. Коли пророк побачив пташку-матір, котра кружляла в нестямі, він запитав: «Хто образив почуття цієї пташки, забравши її пташенят?» І наказав повернути їх назад в гніздо. Магомет як повчання розповідав ще історію про одну жінку, яку Аллах покарав за те, що вона тримала під замком кота і той помер від голоду.
Екологічна етика, що її проповідував Магомет, не обмежується лише фізичним захистом, вона забороняє навіть словами ображати тварин. Якось Магомет почув, як одна жінка лаяла верблюдицю. Він покартав жінку, сказавши: «Залиш її в спокої»[30].
Глибоку мораль закладено в наступному вислові пророка ісламу: «Всі істоти залежать від бога (Аллаха), і понад усіх бог (Аллах) любить тих, хто робить добро іншим істотам божим»[30].
Як приклад Магомет розповів таку історію: «Один чоловік ішов по дорозі і відчув сильну спрагу. Тут він раптом побачив колодязь, заліз у нього і напився. А коли виліз назовні, то помітив пса, що важко дихав і від спраги жував землю, і сказав собі: „Цей собака також хоче пити, як і я хотів“. Тому він знову заліз у колодязь, набрав води в капець, і тримаючи його в роті, виліз і дав собаці напитися. І Аллах подякував йому за цей вчинок». Ті, хто його слухав, запитали: «О, посланцю Аллаха, чи є для нас нагорода в тваринах?» Він відповів: «Нагорода буде в кожному доброму вчинку до тварини»[30]. Розповідають, що одного разу Магомет залишив на землі свій верхній одяг, щоб не турбувати кота, що спав на ньому...
У своїх притчах і проповідях пророк Магомет вчив людей ставитися до тварин з любов'ю, добротою, участю і співчуттям. Він вказував на те, що тварини, як і людина, мають особливу суспільну цінність, бо створені Аллахом. Пророк вважав всі живі створіння гідними захисту і м'якого поводження. Одного разу його запитали, чи буде за милосердя, проявлене до тварин, нагорода від бога. Він відповів коротко: «За милосердя, проявлене до кожного створіння з вологим серцем буде нагорода». Вологість серця — це вказівка на життя. Таким чином, милосердя можна проявляти до всіх живих істот[32].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.