Державний комітет з надзвичайного стану в СРСР (ДКНС) (рос. Государственный комитет по чрезвычайному положению в СССР (ГКЧП)) — самопроголошений орган влади, не передбачений Конституцією СРСР, створений 18 серпня 1991 року з метою збереження СРСР шляхом усунення від влади Президента Михайла Горбачова, дії якого учасники комітету розглядали як неконституційні.
![]() | Нейтральність цієї статті під сумнівом. |
Члени ДКНС
- Янаєв Геннадій Іванович — Віцепрезидент СРСР, голова ДКНС
- Бакланов Олег Дмитрович — перший заступник Голови Ради оборони СРСР
- Крючков Володимир Олександрович — Голова Комітету Державної Безпеки СРСР
- Павлов Валентин Сергійович — Прем'єр-міністр СРСР
- Пуго Борис Карлович — Міністр внутрішніх справ СРСР
- Стародубцев Василь Олександрович — Голова Селянської спілки СРСР
- Тізяков Олександр Іванович — Президент Асоціації державних підприємств та об'єднань промисловості, транспорту та зв'язку
- Язов Дмитро Тимофійович — Міністр оборони СРСР
Спротив ДКНС в Україні
У номерах від 20 серпня газети "Молодь України", "Комсомольское знамя", "Молода гвардія" і "За вільну Україну" засудили путч, хоча газети "Вечірній Київ", "Сільські вісті" та інші зганьбили себе публікацією "документів" та відозв ДКНС.
Під час спроби військового перевороту у Москві у серпні 1991 року ДКНС (ГКЧП — рос.), КПУ зганьбила себе співпрацею з путчистами, а РУХ став єдиною політичною силою, яка вчинила організований спротив ДКНС. Рухівці стали організаторами протистояння діям КПУ і ДКНС по узурпації влади, як в Києві, так і в регіонах України. В Києві і інших обласних центрах РУХ організував масові акції проти дій КПУ ДКНС, так в Донецьку активісти РУХу вже 19 серпня 1991 року організували пікетування Донецької міськради, з вимогою визнання діяльності ДКНС злочинною і антиконституційною.
ДОНЕЦЬКИЙ РУХ організував Штаб спротиву ДКНС в Донецькій міськраді та 19 серпня зібрав позачергову сесію депутатів міської ради й наполіг на прийнятті рішення яким дії ДКНС були засуджені. Рішення прийняте, дії ДКНС визнані неконституційними і, окрім того, оприлюднене звернення до народу, Уряду і парламенту України з вимогою дотримуватись Декларації про державний суверенітет України. Не володіючи інформацією про наміри ГКЧП, Горбачова і Єльцина і побоюючись наслідків, партократи (Л. Кравчук, І. Плющ, В. Фокін, О. Мороз, Л. Кучма, В. Дурдинець, С. Гуренко та їх підручні) під тиском РУХУ і РУХівців — Б. Тернопільського, парламентарів Д. Павличка, І. Зайця, М. Поровського та інших, голова ВР УРСР Л. Кравчук не поїхав на підписання нового союзного договору, Уряд УРСР і ВР УРСР не підтримали ДКНС, а КПУ була заборонена Президією Верховної Ради УРСР. Дочекавшись розв'язки подій у Москві, більшість ВР підтримала пропозицію націонал-демократів (Л. Лук'яненка, В. Чорновола, Д. Павличка, І. Драча та ін.) і прийняла Акт про Незалежність 24.08.1991 (голова ВР Л. Кравчук, 1й заступник голови ВР І. Плющ, заступник голови ВР В. Гриньов, голова уряду В. Фокін, керівники більшості О. Мороз і С. Гуренко, голова Народної ради І. Юхновський).
Подальша доля членів ДКНС
- 21 серпня 1991 — прокурор РРФСР Валентин Степанков оголошує постанову щодо арешту членів ДКНС.
- 22 серпня 1991 — заарештовано Геннадія Янаєва, Володимира Крючкова, Олександра Тізякова, Дмитра Язова і симпатиків ДКНС — Головнокомандувача сухопутних військ СРСР Валентина Варенникова та першого заступника Голови КДБ СРСР Віктора Грушка; Борис Пуго покінчив життя самогубством.
- 23 серпня 1991 — заарештовано Василя Стародубцева; взято під варту шпиталізованого Валентина Павлова.
- 24 серпня 1991 — заарештовано Олега Бакланова і симпатиків ДКНС — керівника IX управління КДБ СРСР Юрія Плеханова, його заступника В'ячеслава Генералова, секретаря ЦК КПРС з організаційно-партійної роботи Олега Шеніна та керівника апарату Президента СРСР Валерія Болдіна.
- 29 серпня 1991 — заарештовано Валентина Павлова та симпатика ДКНС — Голову Верховної Ради СРСР Анатолія Лук'янова.
- 15 січня 1992 — Геннадій Янаєв, Віктор Грушко, Юрій Плеханов і Василь Стародубцев звільнені через поганий стан здоров'я.
- 23 лютого 1994 — всі інші в'язні виходять на свободу за амністією Державної Думи Російської Федерації ще до початку суду. Таким чином, ніхто з восьми членів ДКНС та інших семи фігурантів цієї справи не був засуджений.
Див. також
Література
- Борис Кагарлицький. Переворот 19 серпня завершився повним успіхом // «Молода гвардія» (Київ). — 1992. — 21 лютого. — Стор. 3 (рубрика «Версія»).
Посилання
- Державний комітет з надзвичайного стану в СРСР [Архівовано 9 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998. — Т. 2 : Д — Й. — 744 с. — ISBN 966-7492-00-8.
- Документи щодо ДКНС (сайт Горбачов-Фонду) [недоступне посилання]
- Хроника путча. Часть I (BBC; рос.) [Архівовано 2 вересня 2007 у Wayback Machine.]
- Хроника путча. Часть II (BBC; рос.) [Архівовано 22 липня 2017 у Wayback Machine.]
- Хроника путча. Часть III (BBC; рос.) [Архівовано 8 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
- Хроника путча. Часть IV (BBC; рос.) [Архівовано 30 листопада 2007 у Wayback Machine.]
- Хроника путча. Часть V (BBC; рос.) [Архівовано 17 вересня 2019 у Wayback Machine.]
- Амністія членам ДКНС, 23.02.1994 (сайт Держдуми РФ)[недоступне посилання з травня 2019] [недоступне посилання]
- Відомий мультфільм 1991 року про ДКНС [недоступне посилання]