Loading AI tools
герцог Курляндії і Семигалії З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Ґо́ттгард фон Ке́ттлер (нім. Gotthard von Kettler; 2 лютого 1517 — 27 квітня (17 травня) 1587[1][4]) — останній магістр Лівонського ордену (1559 — 1561). Перший герцог Курляндії і Семигалії (1561 — 1587), державець і губернатор Лівонського герцогства (1561 — 1566). Представник німецького шляхетського роду Кеттлерів, засновник герцогської династії цього роду. Народився у Мельріху, Вестфалія. Лицар Лівонського ордену (з 1537). Учасник Лівонської війни (1558 — 1583) проти Московського царства. Внаслідок поразок від московитів прийняв протекцію Польсько-Литовської держави. 1561 року підписав Віленську унію із Великим князівством Литовським, за якою землі ордену були секуляризовані й перетворені на світські ленні володіння Литви — Лівонське герцогство і герцогство Курляндії і Семигалії. Очолив обидва герцогства. Був васалом королів польських і великих князів литовських — Сигізмунда II Августа (з 1561) і Стефана Баторія (з 1578). Після втрати Лівонського герцогства в 1566 році провів політично-адміністративну й церковну реформу в Курляндії і Семигалії. Сприяв поширенню лютеранства. 1570 року запровадив кріпосне право. Помер в Мітаві, Семигалія. Похований в усипальниці Кеттлерів у Мітавському палаці.
Ґоттгард фон Кеттлер | ||
![]() | ||
![]() | ||
| ||
---|---|---|
17 вересня 1559[1] — 28 листопада 1561[2] | ||
Попередник: | Йоганн Фюрстенберг | |
Наступник: | скасовано | |
| ||
28 листопада 1561[2] — 1566 | ||
Попередник: | започатковано | |
Наступник: | Ян-Єронім Ходкевич | |
| ||
28 листопада 1561[2] — 17 травня 1587[1] | ||
Попередник: | започатковано | |
Наступник: | Фрідріх Кеттлер Вільгельм Кеттлер | |
Народження: |
2 лютого 1517 Мельріх, Вестфалія[1] | |
Смерть: |
17 травня 1587 (70 років) Мітава, Семигалія[1] | |
Поховання: | Мітавський палац | |
Національність: | німець | |
Релігія: |
католик (до 1561) лютеранин (після 1561) | |
Рід: | Кеттлери | |
Батько: | Готтгард Кеттлер із Мелльріха | |
Мати: | Sibylle von Nesselroded[3] | |
Шлюб: | Анна Мекленбург-Гюстровська | |
Діти: | Вільгельм Кеттлер, Фрідріх Кеттлер, Анна Кеттлер і Єлизавета Кеттлер | |
Ґоттгард фон Кеттлер народився 2 лютого 1517 року в замку Еггерінггаузен біля поселення Мелльріх у Вестфалії, в німецькій шляхетній родині Кеттлерів з Нового Ассена. Він був дев’ятою дитиною в сім’ї лицаря Готтгарда фон Кеттлера з Мелльріха, кавалера Ордена Золотого руна, та його дружини Сибілли-Софії фон Нессельроде[1].
Свою кар'єру Ґоттгард розпочав як юнкер при дворі Кельнського курфюста[1]. Проте 1537 року, у віці 20 років, він вступив до монашого Лівонського ордену — Лівонського відділу Німецького ордену[1]. 1551 року Готтгарда призначили каштеляном замку Венден (Цесіс, Латвія), а 1554 року — комтуром Дінабурга (Даугавпілс, Латвія)[1]. Він виконував обов'язки орденського дипломата в Священній Римській імперії і Польсько-Литовській дежаві. Готтгард встановив приватні зв'язки із литовськими магнатами, а через них — із польським королем. Згодом він став таємним агентом польської партії в Ордені[1].
1554 року Ґоттгард призначив своїм секретарем Саломона Геннінга, провідного німецького богослова й історика[1].
1556 року, напередодні війни із Ризьким архієпископом, магістр Німецького ордену в Лівонії Йоганн Вільгельм фон Фюрстенберг відправив Готтгарда до німецьких земель вербувати найманців.
У вересні 1557 року, під час війни коадюторів, Ґоттгард підтримав укладання Позвольського договору між Лівонським орденом з одного боку й Королівством Польським і Великим князівством Литовським з іншого, що був скерований проти Московського царства[1].
1558 року, на початку Лівонської війни проти Московії, Готтгард очолив важливе комтурство Феллін (замок Феллін, Вільянді, Естонія)[1]. 9 липня лівонський ландмейстр призначив його на посаду коад'ютора – свого заступника і наступника. На чолі 500 німецьких і 3000 латиських найманців Готтгард намагався звільнити Дерптське єпископство, захоплене московитами. Але зазнав великих втрат і в одному з боїв зламав ногу, впавши з коня. Не зважаючи на поразку біля Дерпта, вдалося захопити Рінген.
У серпні 1558 року Ґоттгард працював лівонським послом у Вільні, де вів переговори із представниками Сигізмунда II Августа, короля польського і великого князя литовського, про допомогу в Лівонській війні. За умовами договору, Орден передавав литовській стороні ряд фортець на південному лівонсько-литовському кордоні по Двіні й визнавав верховенство Польсько-Литовської держави. Зі свого боку, Сигізмунд ІІ Август надавав військову допомогу лівонцям проти Москви[1].
17 вересня 1559 року Готтгард змусив старого магістра Фюрстенберга зректися посади й 21 жовтня став новим магістром Німецького ордену в Ліфляндії[1]. Через рік він прийняв лютеранство й повів курс на відокремлення від ордену, шукаючи підмоги в боротьбі з Москвою. В листопаді 1561 року ландмейстр розпочав нові переговори з Сигізмундом II Августом, які закінчилися підписанням Віленської унії від 28 листопада[1]. За угодою колишнє ландмейстерство черенечого ордену в Ліфляндії (Лівонії) ставало леном Польсько-Литовської держави. Південні землі Лівонії — Курляндія і Семигалія — перетворювалися на світське герцогство Курляндії і Семигалії, протекторат Польсько-Литовської держави. Готтгард визнавав себе васалом польського короля й великого князя литовського, приймав спадковий титул герцога Курляндського і Семигальського, і призначався на посаду намісника і губернатора Лівонії[1]. 5 березня 1562 року, в Ризі, на офіційній церемонії Готтгард був звільнений від обітниць великому магістру Тевтонського ордена й склав ленну присягу на вірність Сигізмунду ІІ Августу, якого представляв Миколай Радзивіл «Чорний», великий канцлер литовський і воєвода віленський[1].
11 березня 1565 року Готтгард одружився з Анною Мекленбург-Гюстровською (1533 — 1602), донькою мекленбурзького герцога Альбрехта VII, яка народила йому 7 дітей — Анну, Єлизавету, Фрідріха й Вільгельма, а також ще трьох, що не досягли повноліття.
1566 року поляки передали посаду намісника і губернатора Лівонії Янові Ходкевичу й витіснили Готтгарда з Риги. 1568 року він відмовився від володінь у північній і центральній Лівонії, зосередившись на півдні — Курляндії і Семигалії. 1577 року московський цар пропонував Готтгарду визнати його королем в обмін на васалітет, але той відмовився[1]. Він декілька разів міняв резиденції (Рига, Голдінген, Мітава), допоки 1578 року остаточно не оселився у Мітавському замку. З часом Мітава стала постійною столицею його герцогства[1].
За правління Готтгарда в Курляндії і Семигалії утвердилося лютеранство. Герцог був проголошений головою Церкви. 1565 року він провів аудит усіх церков і шкіл, за результатами якого виявилося, що кам’яні храми мають лише Мітава, Бауске (Бауска) і Доблен (Добеле); в інших містах і селах стояли лише дерев’яні церкви. Більшість населення лишалося язичниками. 1567 року Готтгард звелів розробив проекти будівництва 60 церков, а при найбільших 8 наказав побудувати школи та будинки для бідних. Він також впровадив впровадив загальні церковні візітації і підняв рівень освіти[1].
Утвердження влади Готтгарда в герцогстві супроводжувалося опором колишніх лівонських лицарів, світських землевласників. Найбільший клопіт він мав із добленським комтуром Матіасом фон Реке[6].
Аби зменшити напругу, 25 червня 1570 року герцог видав у Мітавському замку так званий «привілей Готтгарда» (лат. Privilegium Gotthardinum). Його написали радники герцога і представники лицарства під впливом «привілею Сигізмунда». У 12 статтях цього документу визначалися державний устрій Курляндії і Семигалії, окреслювалися повноваження герцога і широкі права лицарства, а також забезпечувалося панівне становище лютеранства в країні[6][7].
Згідно з привілеєм усі колишні феоди — тимчасові землі, отримані лицарями за службу від колишнього Лівонського ордену чи Курляндського єпископства, перетворювалися на алоди — повну індивідуальну власність лицарів[6]. Останні отримували усю повноту судової влади у межах їхніх землеволодінь, що, фактично, легалізувало кріпацтво в Курляндії[6]. Крім цього лицарство могло займатися будь-якими видами господарчої діяльності (торгівлею, гуральництвом, броварством, мисливством, рибальством, млинарством, шинкарством) і, при цьому, звільнялося від податків[6]. В обмін на ці широкі права лицарів були зобов'язані особисто присягати на вірність герцогу і виставляти на його вимогу військовий загін під час війни[6].
Привілей Готтгарда віддав дві третини земель Курляндії і Семигалії у володіння лицарям, але третину залишав у герцогському домені, що закладало господарську і політичну основу панування Кеттлерів у герцогстві[6][7].
28 листопада 1581 року польський король Стефан Баторій затвердив «привілей Готтарда» під Псковом[7]. Цей документ грав роль основного курляндського закону до прийняття «Формули правління» 1617 року[6].
З 1575 року Ґоттгард фон Кеттлер взяв участь у новій війні Речі Посполитої проти Московського царства. 5 серпня 1579 року, в таборі польсько-литовського війська в Дісні, біля Полоцька, він визнав свою васальну залежність від нового польського короля Стефана Баторія.
1575 року Ґоттгард заснував у Мітаві монетний двір. Перші монети, випущені на цьому дворі, були шилінги і таллери з низьким вмістом срібла. За стандарт використовувалася монетна система вільного міста Рига. Проте 1577 року Стефан Баторій заборонив карбування курляндських монет. Нові монети для герцогства виготовлялися з 1586 року на монетному дворі у Вільно, за польськими стандартами[8].
17 травня 1587 року Готтгард помер у Мітаві, столиці герцогства. За заповітом його поховали у церкві Мітавського замку. Сини покійного — Фрідріх і Вільгельм — успадкували батькові титули і розділили між собою спадщину. Перший став герцогом Семигальським й мав резиденцію у Зельбурзі (Вецселпілс, Східна Латвія); а другий став герцогом Курляндії й мав резиденцію у Ґольдінгені (Кулдіга, Західна Латвія).
Фрідріх також отримав Міттаву після смерті матері в 1602 році. Чоловіча лінія герцогської династії Кеттлерів, започаткованої Ґоттгардом, обірвалася 1737 року зі смертю останнього герцога Фердинанда.
Магістр
Господар
Герцог
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.