Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Алаві́ти (нусайрити) — шиїтська релігійна група[1][2]. Вони переконані у божественності Алі. Переконані в тому, що він є об'єктом поклоніння, і поклоняються йому[3]. Варто не плутати алавітів і алевітів, що є окремою релігійною групою у Туреччині.
Назву отримали від праведного халіфу Алі, що був зятем і кузеном Мухаммеда[4]. Історично вони мали назву Нусайрити (арабська —نصيريون), але воліють мати назву алавіти на честь Алі.
Походження Алавітів суперечливе. Вважається, що вони є нащадками людей, які жили на теренах Родючого півмісяця за часів Александра Македонського, і поступово додали елементи ісламу і християнства до їх вірувань[5].
Можливо вони були спочатку нусайрійською сектою, яка була знищена шиїтами-двонадесятниками в 9-му сторіччі. Алавіти безпосередньо стежать за їх походженнями з одинадцятого шиїтського імама, Гасан аль Аскарі (†873), і його учня ібн Нусайр (†868)[6]. ібн Нусайр проголосив себе Bāb, брамами одинадцятого імама в 857[7]. Можливо, секта була заснована послідовником Ібн Нусайрі, відомим як Аль-Хасибі, який помер в Алеппо в 969. Онук Аль-Хасибі, Аль-Табарані, переїхав у Латакію на Сирійському узбережжі. Там він формував алавітську релігію і, з його учнями, навернув до неї багато кого з місцевого населення.
У 10-му сторіччі алавіти досягли розквіту за часів Гамданідської династії в Алеппо, але вони були вигнані, коли династія була повалена у 1004. В 1097 хрестоносці спочатку напали на них, але пізніше об'єдналися з ними проти ісмаїлітів. У 1120 алавіти зазнали поразки від ісмаїлітів і курдів, але трьома роками пізніше, вони успішно захистили курдів. У 1297 ісмаїліти і алавіти спробували вести переговори про об'єднання, але марно.
Після падіння Османської імперії, Сирія і Ліван підпали під Французький мандат. Французи визнали термін Алавіти коли вони зайняли Сирію в 1920. Французька республіка надала автономію алавітам та іншим меншинам і прийняла алавітів в свої колоніальні війська[8]. Під мандатом, алавітські керманичі підтримували поняття окремої нації алавіти і пробували перетворити свою автономію на незалежність. «Алавітська держава» була створена в 1925. У травні 1930 був створений уряд Латакії. 28 лютого 1937 була об'єднана з Сирією.
У 1939, частина північно-західної Сирії, Санджак Александретта, зараз Хатай, де мешкала велика кількість алавітів, була передана французами Туреччині, що спричинило хвилю обурення у алавітів і сирійців. Закі аль-Арсузі, молодий лідер алавітів в Антиохії і в Александретті (пізніше перейменовано в «Хатай» турками), розпочав опір анексії його провінції Туреччиною. Пізніше він став засновником Партії Баас разом з православним шкільним вчителем Мішелем Афлакомом. Після II Світової Війни, Салам аль Муршид грав головну роль в об'єднанні провінції алавітів з рідною сухопутною Сирією. Це сталося в понеділок 12 грудня 1946 в Дамаску .
Сирія стала незалежною 16 квітня 1946. Після Арабо-ізраїльської війни 1948–49 років, Сирія пережила військовий переворот в 1949, піднесення «партії Басс», і об'єднання країни з Єгиптом в Об'єднану Арабську Республіку в 1958. ОАР існувала протягом трьох років і розпалося у 1961, коли група армійських офіцерів захопила владу і оголосила незалежність Сирії. Далі був військовий переворот, за участю роздратованих офіцерів алавітів, зокрема Хафез аль Ассада і Салах Джадіда, який допоміг Партії Баас узяти владу в 1963. У 1966 алавітські військові офіцери, вчинили черговий військовий переворот, змістивши християнина Мішель Афлака і суніта Салам аль Муршида з керівних посад. Вони просували Закі аль-Арсузі, як «Сократа» на провідні посади партії Баас.
У 1970 полковник сирійських повітряних сил, алавіт Хафез аль Ассад узяв владу і розпочав Виправну революцію Баас[9].
У 1971 Хафез аль Ассад став президентом Сирії, Конституція якої дозволяє тільки мусульманам займати цей пост. У 1974 Імам Мусса Садр, голова ліванських шиїтів-двонадесятників і засновник руху Амаль, проголосив що алавіти є шиїтами.
Алавіти мають релігійну таємницю. Згідно з Британською енциклопедією, «основна доктрина віри алавітів — обожнювання Алі ібн Абі Таліба. Вони вважають, що є помірними шиїтами, не маючи багато відмінностей від шиїтів-двонадесятників.»[10]Теологічно, алавіти сьогодні прагнуть бути шиїтами-двонадесятниками[1], але традиційно їх вважають екстремістами (араб. غلاة).
Алавітська секта є гностичним шиїзмом[11]. Алавіти вважають, що Імам Алі — дійсний наступник Мухаммеда, а також як треба читати Коран алегорично.
Є не цілком достовірні відомості, що головна священна книга алавітів — «Китаб аль-Маджму», містить 16 сур і є наслідуванням Корану. Повністю достовірних текстів Китаб аль-Маджму у розпорядженні європейських сходознавців немає. Вважають, що вона починається таким чином: «Хто наш пан, який створив нас? Відповідь: це емір віруючих, емір віри, Алі Ібн Абу Талеб, Бог. Немає Бога окрім нього».
Деякі фахівці вважають, що в основі віровчення алавітів — уявлення про «вічну Трійцю»: Алі як втілення Сенсу, Мухаммед як втілення Імені і Сальман аль-Фарісі, сподвижник Пророка і перший не-араб (перс), що прийняв іслам як втілення Брам («Аль-баб». «Брами» — титул найближчого сподвижника всякого імаму). Вони виражаються буквами: «айн», «мім» і «син-амас». Європейські релігійні проповідники і конфесійні сходознавці приписують алавітам стійку прихильність «таємному знанню» і схильність до містичних обрядів.
Гностично налаштовані сходознавці на підставі свідчень ренегатів алавізму вважають, що Алі — втілення Божественного Сенсу, тобто Бога; все суще — від нього. Мухаммед — Ім'я, віддзеркалення Бога; Мухаммед створив аль-Фарісі, який є брами Бога через Ім'я. Вони єдиносущні і нероздільні. Вельми шанувалась також Фатіма, дочка пророка Мухаммеда і чоловіка Алі — як безстатева істота з світла аль-Фатір. Пізнати Бога неможливо, якщо тільки він сам не відкриється, з'явившись в образі людини; таких явищ було сім (в особі пророків, що визнаються ісламом): Адам, Нух (Ний), Якуб (Іаков), Муса (Мойсей), Сулейман (Соломон), Іса (Ісус) і Мухаммед. Все це — втілення Алі. Сам Мухаммед (згідно з алавітами) заявив: «Я з Алі, а Алі з мене»; але Алі був суттю не тільки Мухаммеда, а й усіх попередніх пророків.
При цьому, за відомостями християнських місіонерів, алавіти дуже шанували також Ісу (Ісуса Христа), християнських апостолів і ряд святих, святкують Різдво і Великдень, на богослужіннях читають Євангеліє і причащаються вином, використовують християнські імена. Серед алавітів є 4 основні конфесійні організації, які швидше за все, не підпорядковуються одна одній. Вони поклоняються Місяцю, Сонцю, вечірній і ранковій зорі, і в цьому питанні у них існують розбіжності. Так звані «шамсиюн» (поклонники Сонця) вважають, що Алі «відбувся з серця Сонця». Поклонники світла вважають, що Алі «відбувся з ока Сонця», тоді як «калязіюн» (по імені основоположника — шейха з Галілєї Мухаммеда Калязі) ототожнюють Алі з Місяцем. Крім того алавіти діляться на тих, хто поклоняється світлу («нур») і тьмі («зульм»).
За народним повір'ям неосвічених алавітів, люди існували до створення Землі і були вогнями, що світилися, і планетами; тоді вони не знали ні слухняності, ні гріха. Вони спостерігали Алі як Сонце. Потім Алі являвся їм в різних статях, демонструючи, що пізнавати його можна лише тоді, коли він сам вибере засіб для цього. Після кожної появи проходило сім тисяч сімсот сім років і сім годин. Потім Алі-Бог створив земний світ і дав людям тілесну оболонку. З гріхів він створив демонів і шайтанів, а з підступів шайтана — жінку.
Вважається, що алавіти визнають переселення душ (танассух). За народним повір'ям, після смерті душу людини переселяється в тварину, причому душа поганої людини — в тих тваринах, яких споживають; після семиразової інкарнації душа праведника потрапляє в зоряну сферу, душа ж грішника — в сферу демонів. Багато європейських сходознавців вважають, що у жінок душі немає. Є сумнівні відомості, що жінок алавіти не учать молитвам, не допускають на свої богослужіння.
З ісламських джерел виходить, що в ісламській традиції алавіти відкидають шаріатські мазхаби сунітів і, можливо, шиїтів, а також ті з хадисів, що сходять до дійсних і уявних ворогів Алі — першого халіфа Абу-Бакру (як «узурпаторові» влади Алі) і дружині Пророка Аїші (що билася проти Алі).
Вони вважають, що кожен пророк світового масштабу подібно до Ісуса або Мухаммеда прибув показати правильний шлях.
Імам Алі, Мухаммед, і Сальман Перський важливі для віри. Відповідно, вони названі Ідеєю, Ім'ям, і Брамою бога. У 6 сурі Муджма, в одному з їхніх текстів, це заявлено, «я роблю для брам, я принижуюся перед Богом, я поклоняюся суті.»
Більшість алавітів («Аммах») знають мало про вміст священних текстів або теологію, яку охороняє маленький клас чоловічих присвячених («Хассах»). Для посвячення, особі має бути 15 і має бути алавітом.[12] Вони вірять у метемпсихоз; душа благочестивого піднімається до зоряних небес через низку перетворень. Менш благочестиві душі вимагають більшу кількість перетворень[13].
Декілька джерел свідчать, що алавізм є синкретичною сектою і має спорідненість з християнством, зороастризмом, і стародавнім фінікійським язичництвом, але це важко перевірити, завдяки секретній природі секти[14][15][16][17]. Вважається, що вони святкують християнські свята як наприклад Різдво, Великдень, і Водохреща, також як і зороастрийські Новий рік, Навруз, разом з регулярними святами шиїтів[17][18].
Наполегливість на конформізмі принесла багаті політичні дивіденди — алавіти мають всі права мусульман у Сирії. Проте, алавіти заплатили високу ціну за політичний успіх і для частки політичної влади й рівності в країні.
Алавіти мають поділ на підсекти; Гайдаріййя, Шамсиюн (Сонячна секта) і Камарі Місячна секта[19]. Секти пов'язані з племенним поділом.
Традиційно, алавіти живуть в горах уздовж Середземного моря на узбережжі Сирії; Латакія і Тартус — головні міста регіону. Алавіти також сконцентровані на рівнинах навколо міст Хама і Хомс. Сьогодні алавіти живуть у всіх головних містах Сирії. Зараз їх близько 11 % населення (близько 2 млн). Ортодоксальні шиїти-двунадесятники становлять ще 10 % населення.
До 1953 вони мали місця в сирійському парламенті, подібно до всіх інших релігійних громад. Після цього, зокрема до 1960 перепису, були тільки загальні ісламські і християнські категорії, без згадки підгруп.
Близько 100 тис.[20] алавітів, живе в Лівані, де за угодою Таїф 1989 року їм надано два місця в парламенті (алавіти визнані, як одна з 18 офіційних ліванських сект). Вони живуть здебільшого в Триполі і маленьких селах в Аккаріі. Алавітська міліція, Червоні Арабські Лицарі, брали участь у Громадянській війні в Лівані.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.