Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Ремі́за, ремі́зка[1] (від фр. remise — «доставка», «надання»), начиння[2] — пристрій у ткацьких верстатах у вигляді рамки, або планки з міцними нитками, яким розділяють нитки основи. Робітника, що працює біля ремізи, називають ремізником.
Згідно зі Словарем української мови Б. Д. Грінченка, реміза (начиння) українського ручного ткацького верстата складалася з таких деталей: двох розташованих паралельно одна над одною довгих і вузьких дерев'яних пластинок — шохт (на Галичині називалися шо́фти, ціпки), з'єднаних нитяними перемичками — рукавом. У Костянтиноградському повіті Полтавської губернії нитки рукава називалися ни́чениці, кожна ничениця складалася з двох рівних частин, які заходили одна в одну як кільця; а рукав ділився на частини — ґанки, у кожному ґанку було по 15 ничениць. У Галичині рукав був відомий як ни́чениця, ни́чельниця, нитки його складалися з трьох частин, які заходили одна в одну як кільця: верхня — коник, нижня — кобилка, і середня (мала) — очко. Крізь вічка ничениць проходять нитки основи. Начиння підвішувалося верхньою шохтою до жертки верстата: з жертки звисали два блочки — жабки (на Галичині називалися карпульці, скраклі), крізь коліщата яких проходять мотузи, на яких вже висить начиння. Нижні шохти з'єднувалися мотузками з педалями — підніжками. У Костянтиноградському повіті від нижньої шохти йшли ще два мотузи, до яких була прив'язана циліндрична дерев'яна палиця — байцарка (барцьо́шка), від середини якої йшов мотуз до педалі. Начиннів на українському верстаті має бути не менш ніж чотири (є галицький вираз «чотири стіни»)[2].
Для в'язання начиння використовували верстат — стілець чи лавку. Він складався з підставки (перепонки), з двома закріпленими на ній розсувними ніжками, на кожній з яких була горизонтальна подушка (шпуга). Шохти з'єднували кінці протилежних подушок, а паралельно шохтам, між ними, поміщався шкворень, що лежав кінцями на подушках і проходив через дві тригранні дощечки (кобилки), які стояли ребром і спиралися на шохти[3].
За допомогою закріпленого на шнурі гачка («ключки») прикріплені до нижнього навою нитки основи проводять через комірки берда і через вічка рукавів і кріплять до верхнього навою.
Натискуючи на одну з підніжок, розсувають вгору та вниз ремізи, які, у свою чергу, розсувають нитки основи, утворюючи зів, через які майстер просовує човник з утоковою ниткою. Проклавши утік, його ущільнюють, прибиваючи бердом ляди. Потім натискуванням на іншу підніжку знову переміщають ремізи, міняючи місцями парні і непарні нитки основи, і повторюють ті ж самі операції.
Особливе начиння було й у кросонках — невеликому верстаті для ткання сит[2].
Ремізки сучасних ткацьких верстатів виготовляються з металевих смуг, переміщення їх вгору-донизу під час ткання здійснюється автоматично. Залежно від типу вироблюваних тканин використовуються такі пристрої розсування ремізок (перебірні механізми): ексцентриковий зівоутворювальний механізм, каретку чи жаккардову машину.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.