Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Марая (англ. Maria Island — «острів Марія») — острів біля східного узбережжя острова Тасманія (Австралія), входить до складу штату Тасманія. Площа острова 101 км²[1]. Острів разом з частиною своїх прибережних вод утворює національний парк Марая-Айленд (англ. Maria Island National Park). Постійного населення на острові немає — тільки працівники національного парку і туристи. На півночі розташований невеликий історичне селище Дарлінґтон, що виникло в 1820-х роках, коли острів використовувався як колонія для ув'язнених[2].
Марая | |
---|---|
англ. Maria Island, тасманійськими мовами Toarra-Marra-Monah | |
![]() | |
Карта ![]() | |
Географія | |
42°38′ пд. ш. 148°05′ сх. д. | |
Місцерозташування | Тасманове море |
Природоохоронна територія | Maria Island National Parkd |
Акваторія | Тихий океан |
Площа | 115,5 км² |
Найвища точка | 711 м |
Країна | |
Австралія | |
Регіон | Австралія Тасманія |
Адм. одиниця | Glamorgan Spring Bay Councild |
Населення | немає постійного населення |
![]() | |
![]() |
Як і ранні британські поселенці, жителі Тасманії вимовляють назву острова /məˈraɪ.ə/, хоча первісна вимова цієї назви була /məˈriː.ə/[3].
З давніх часів на острові проживали тасманійські аборигени, які називали себе Tyreddeme і належали до племені Ойстер-Бей (англ. Oyster Bay Tribe)[2][4].
Першою європейською експедицією, що досягла острова, була експедиція голландського мореплавця Абеля Тасмана, який пропливав повз острів 1642 року — тоді ж, коли ним було відкрито Землю Ван-Дімена (згодом перейменована в Тасманію). Він же і назвав острів Maria (нід. Marias Eylandt)[4], на честь Марії ван Дімен (уродженої Марії ван Елст, нід. Maria van Aelst), дружини Антоні ван Дімена, генерал-губернатора голландських колоній в Ост-Індії[5].
Після цього багато мореплавців пропливали повз острів, включаючи експедиції Марка Жозефа Маріона дю Френа (фр. Marc-Joseph Marion du Fresne, 1771), Тобіаса Фюрно (фр. Tobias Furneaux, 1773) і Джона Генрі Кокса[en] (англ. John Henry Cox}, 1789)[4].
1789 року члени експедиції Джона Генрі Кокса — сам Кокс, лейтенант Джордж Мортімер (англ. George Mortimer), а також другий помічник капітана — висаджувалися з корабля Mercury на західний берег острова в околицях бухти, яку вони назвали Ойстер (Oyster Bay). Згідно зі звітом експедиції, вони мали контакти з аборигенами, які описувалися як дружні[4][6][7].
1802 року біля острова побувала експедиція французького мореплавця Ніколя-Тома Бодена[en] (фр. Nicholas Baudin)[4]. Боден відправив загін, якому було доручено досліджувати берегову смугу острова. У складі цього загону був географ Шарль-П'єр Буланже[fr] (фр. Charles-Pierre Boullanger), який дав назви багатьом географічним об'єктам. 20 лютого 1802 року Буланже, зоолог Франсуа Перон (фр. François Péron) і помічник стерничого Жан-Марі Морар[fr] (фр. Jean-Marie Maurouard) висадилися на берег коло Пойнт-Лесура, у північного краю бухти Ойстер, де вони зустрілися з аборигенами. Тієї ж ночі від дизентерії помер Рене Може[fr] (фр. René Maugé), хірург і зоолог експедиції. Він був похований на острові наступного дня[4].
1816 року у острова також побувала експедиція Джеймса Келлі[en] (англ. James Kelly), котра в 1815—1816 роках обплила навколо Землі Ван-Дімена[4][8].
З 1805 року на острові стали з'являтися мисливці на тюленів, а пізніше, починаючи з 1820-х років, і китобої. 1833 року в районі Дарлінґтона було відкрито китобійну станцію, а 1836 року — таку ж станцію на острові Іль-дю-Нор[en][4].
У процесі заселення Землі Ван-Дімена європейцями чисельність тасманійських аборигенів почала різко скорочуватися — частково через хвороби, занесених європейцями, а частково через збройні зіткнення з поселенцями, які отримали назву «чорної війни[en]»[9]. На початку 1830-х років було прийнято рішення про виселення досі живих корінних жителів на один з довколишніх островів, причому як один з варіантів розглядався острів Марая — прихильники цієї пропозиції вважали, що це надасть більше можливостей для притягнення їх до «цивілізованого» (у європейському сенсі) способу життя. Противники вважали, що острів Маррайа розташований дуже близько до Землі Ван-Дімена, і для тасманійців не складе особливих труднощів втекти назад. Як наслідок у вересні 1831 року було вирішено виселити корінних жителів на віддаленіший острів Фліндерс, що в кінцевому рахунку призвело до їхнього зникнення[10].
У 1825—1832 роках острів Марая використовувався як колонії (англ. penal station) для ув'язнених. Головне поселення було на півночі острова в Дарлінґтоні. Найстаріша будівля, що збереглася з тих часів, — це будівля інтендантства (Commissariat store), побудована 1825 року[11]. Ув'язнені, заслані на острів Марая, працювали на валці лісу, в шкіряному виробництві, а також виробляли одяг і взуття[12]. 1832 року поселення було закрито — зокрема, у зв'язку з проблемами з дисципліною і частими втечами. Більшість ув'язнених було переведено до іншої, більшої колонії в Порт-Артурі[12].
Поселення в Дарлінґтоні залишалося покинутим протягом десяти років, а 1842 року було відкрито знову, як випробувальну станцію (Darlington Probation Station[en]). До кінця 1844 року число ув'язнених зросло до 627 чоловіків[2]. 1845 року було побудовано додаткове поселення в Пойнт-Лесур (Point Lesueur)[12]. У цей період ув'язнені займалися головним чином сільськогосподарськими роботами. Обидва поселення було закрито 1850 року — зокрема, через неможливість містити дуже велику кількість ув'язнених.
Після цього острів протягом деякого часу використовувався для вівчарства, а 1884 року околицями Дарлінґтона оселився італійський підприємець Дієґо Бернаккі (повне ім'я Angelo Giulio Diego Bernacchi), який почав розвивати шовківництво і виноградарство. До 1886 року було висаджено тисячі виноградних лоз і шовковичних дерев[4], а 1888 року вино з острова Марая мало успіх на ювілейній виставці в Мельбурні (Melbourne Centennial Exhibition)[2]. До 1888 року населення Дарлінґтона зросло до 250 осіб, а саме містечко було перейменовано в Сан-Дієґо. Було побудовано нові будівлі, включаючи Ґранд-Готель (Grand Hotel), «кавовий палац» (Coffee Palace) і низку будинків, відомі як «12 апостолів» (12 Apostles) і «Тераси Бернаккі» (Bernacchi's Terraces). У Сан-Дієґо були крамниці, школа і поштовий офіс, а також коваль, швець, пекар і м'ясник[4]. Проте внаслідок фінансової кризи 1890-х років виробництво згорнулося, і Сан-Дієґо перетворилося на місто-привид, до якого поступово повернулася його первинна назва Дарлінґтон[13].
У 1920-х роках цементна компанія National Portland Cement Company намагалася влаштувати виробництво цементу на острові. До 1923 року в Дарлінґтоні працювало близько 150 осіб, до покладів вапняку було прокладено залізницю, а 1924 року відкрився цементний завод. Дарлінґтон відродився, його населення досягало 500 чоловік. Було споруджено нову школу, місто забезпечувалося електрикою і водою. Однак через Велику депресію, що почалася 1929 року, виробництво цементу було припинено, і до 1930 року острів знову спорожнів, хоча залишилися кілька сімей, які займалися розведенням овець і великої рогатої худоби, а також риболовлею[4][12].
1971 року острів був оголошений заповідником (sanctuary), а 6 червня 1972 було утворено однойменний національний парк[12][14]. 1991 року до складу парку, окрім самого острова, увійшла кілометрова морська зона (marine reserve) у його північного узбережжя, включаючи острів Іль-дю-Нор[14][15]. Основним завданням національного парку Марая-Айленд є збереження природної та історичної спадщин острова і його прибережних вод[14].
2007 року Дарлінґтонську випробувальну станцію було включено до списку об'єктів національної спадщини Австралії[en] (англ. Australian National Heritage List)[16][17]. 2010 року разом з іншими каторжними поселеннями Австралії Дарлінґтонську випробувальну станцію було включена до списку культурної спадщини ЮНЕСКО[18][19].
Острів Марая відокремлений від східного берега острова Тасманія протокою Мерк'юрі (англ. Mercury Passage), названим на честь корабля Mercury експедиції Джона Генрі Кокса. Найменша ширина протоки Мерк'юрі складає 4 км.
За своїм обрисом острів нагадує вісімку — з більшою північною частиною і меншою південною частиною, які з'єднані між собою перешийком Макрей (англ. McRaes Isthmus)[20], найменша ширина якого становить лише 200 м[21]. Бухти зі сходу та заходу від перешийка називаються Рідл (англ. Riedle Bay) і Ойстер (англ. Oyster Bay) відповідно. Довжина острова (з півночі на південь) — 22 км, а найбільша ширина — 13 км[6].
На північній частині розташована найвища точка острова — однойменна гора Марая (англ. Mount Maria) заввишки 711 м[22] (за іншими даними, 710 м[21]) над рівнем моря. У тому ж гірському пасмі, на північ від гори Марая, лежать гори Мартінс-Тор (англ. Martins Tor) заввишки 705 м[23] і Педдер (англ. Mount Pedder) заввишки 653 м[24]. На самому північному краю гірського пасма розташована гора Бішоп-енд-Клерк (англ. Bishop and Clerk)[25]. Найвища точка південної частини острова — пагорб Мідл-Хілл (англ. Middle Hill) заввишки 324 м[26].
На острові є прісна вода — зокрема, зі східного схилу гори Марая до східного берега острова (до протоки Мерк'юрі) стікає струмок Фоур-Майл-Крік (англ. Four Mile Creek — «чотиримильний струмок»)[21].
Найпівденніша точка острова — мис Перон (англ. Cape Peron), найсхідніша — мис Містейкен (англ. Mistaken Cape), а найпівнічніша точка — мис Буланже (англ. Cape Boullanger), що розміщений приблизно за 1 км від Дарлінґтона. Приблизно в 600 м на північ від мису Буланже розташований невеликий острів Іль-дю-Нор[en] (Ile du Nord, площею 9,65 га)[21][27]. Іноді використовують назву «група островів Марая» (англ. Maria Island Group), до якої входять острови Марая, Іль-дю-Нор та невеличкий острів Лаклан[en] (Lachlan Island, площею 2,5 га), що розташований в протоці Мерк'юрі[27].
На північ від острова розміщена затока Ґрейт-Ойстер-Бей, обмежена зі сходу півостровому Фрейсіне і островом Шутен (або Шоутен, англ. Schouten Island). Між островами Марая і Шутен (за 18 км від острова Марая та за 10 км від острова Шутен) розташований невеликий скелястий острів Іль-де-Фок (фр. Ile des Phoques — «острів тюленів»), на якому мешкає колонія австралійських морських котиків[28]. На південь від острова Марая розміщений півострів Тасман.
Острів Марая належить до району місцевого самоврядування Ґламорґан-Спрінґ-Бей[en] (англ. Glamorgan Spring Bay), центр котрого розташований у місті Траябанна[29].
Острів Марая розміщений в зоні помірного морського клімату. Переважають західні вітри, що дмуть з боку острова Тасманія; при цьому острів частково захищений від дощів Центральним плато та горами на заході Тасманії[14].
Опади розподілені за сезонами більш менш рівномірно, хоча з деяким збільшенням у зимові місяці (з червня по серпень). У Дарлінґтоні середньорічна кількість опадів становить 677 мм, причому максимум припадає на червень, а мінімум — на вересень[14].
Температурні дані доступні лише для погодної станції Орфорді[en], який розташовується на узбережжі Тасманії (тобто відокремлений протокою від острова Марая). Середні максимальні температури становлять 13,0° С у липні і 22,0° С у січні, а середні мінімальні температури становлять 3,5° С у липні і 11,8° С у січні[30], іноді бувають заморозки[14].
Значна частина острова Марая вкрита евкаліптовими лісами, хоча існують також і відкриті простори, частково природні, а частково такі, що з'явилися внаслідок людського освоєння острова. Серед дерев зустрічаються кулясті евкаліпти (Eucalyptus globulus), косі евкаліпти (Eucalyptus obliqua), Eucalyptus pulchella, мигдалелистні евкаліпти[en] (Eucalyptus amygdalina), яйцеподібні евкаліпти (Eucalyptus ovata), коробочконосні евкаліпти (Eucalyptus urnigera), серцеподібні евкаліпти (Eucalyptus cordata), Eucalyptus delegatensis тощо. Також зустрічаються дерева і чагарники родів аллоказуаріна, банксія, акація і смолосім'яник[31].
Тваринний світ включає як споконвічно тасманійські види, так і завезені з материкової Австралії. Місцеві види включають ведмежих вомбатів і тасманійських падемелонів. Окрім цього, тут водяться австралійські єхідні, а також щіткохвості та кільцехвості кускуси. Наприкінці 1960-х і на початку 1970-х років на острів були завезені східні сірі кенгуру, рудо-сірі валлабі та тасманійські гуси (англ. Cape Barren geese).Також були завезені лані. Крім цього, водяться здичавілі коти — нащадки домашніх котів.
З птахів на острові удосталь водяться зеленоногі водяні курочки[32], тасманійські розели[33], тасманійські куравонґи (Strepera fuliginosa)[34], тасманійські шиподзьоби, вогнисті тоутоваї (Petroica phoenicea), великі медолюби-сережники та деякі інші види медолюбових[35]. Часто зустрічаються також брунатні корольці[36] і тасманійські кущовики[35]. Тасманійська діамантниця, одна з найрідкісніших птахів Австралії та ендемік Тасманії, також зустрічається на острові[37]. З інших рідкісних птахів зустрічаються також ластівкові папуги[35].
На початку 2005 року на острів були завезені тасманійські дияволи з районів, не порушених хворобою DFTD — «пухлина морди тасманійських дияволів», яка розвивалася з 1996 року та загрожувала повністю знищити популяцію тасманійських дияволів до 2030—2040 років. Вивезені на острів Марая тасманійські дияволи є «страховим запасом» на випадок, якщо на острові Тасманія не залишиться дикої популяції цих тварин[38][39][40].
До острова Марая можна дістатися містом Траябанна, яке розташоване на автомобільній дорозі Тасманського шосе[en] (Tasman Highway), що сполучає столицю штату Тасманія Гобарт зі східним узбережжям острова. Відстань від Гобарта до Траябанни становить 84 км — приблизно 1,5 години легковою автівкою[41][42]. З порту міста Траябанна до острова Марая курсує паром[43][44], який підходить до поселення Дарлінгтон на півночі острова. Згідно з розкладом[45], пороми відходять двічі на день — в літній час 7 днів на тиждень, а в решту часу 4 дні на тиждень.
Крім цього, до острова Марая можна дістатися літаком. Місцева чартерна авіакомпанія Par Avion пропонує рейси невеликих літаків для огляду дикої природи Тасманії, що відправляються з летовища Кембридж[en] (англ. Cambridge Aerodrome, ICAO: YCBG), що розташоване в безпосередній близькості від Гобартського аеропорту, з посадкою на острові Марая[46]. Злітно-посадкова смуга довжиною близько 0,6 км розміщена біля найпівнічнішого краю острова, на мисі Буланже, приблизно за 1 км від Дарлінґтона[11].
1972 року всю територію острова Марая було оголошено національним парком, основною метою та завданням якого є охорона природних і культурно-історичних цінностей, а також виняткових можливостей для туризму, відпочинку й освіти[14].
До природних цінностей відносяться цікаві геологічні властивості острова — зокрема, структура скель Фоссіл-Кліфс (англ. Fossil Cliffs — «скелі із викопними молюсками»), долеритова будова гірських вершин (гора Бішоп-енд-Клерк та інші), а також «розфарбовані скелі», що є піщаником тріасової доби. Крім цього, до природних цінностей відноситься багата флора і фауна острова (включаючи прилеглу до нього морську зону), особливо ендемічні види[14].
До культурно-історичних цінностей відносяться споруди XIX століття, пов'язані з використанням острова як каторжне поселення, а також сліди раннішого перебування людей на острові, що залишилися від тасманійських аборигенів і європейських мореплавців[14].
У районі Дарлінґтона збереглася низка історичних будівель. Від першого періоду каторжних поселень (1825–1832) збереглася двоповерхова будівля інтендантства (Commissariat Store), побудована 1825 року з долериту і вапняку в старому георгіанському стилі, а також будинок в'язниці-пенітенціарія (Penitentiary). Декілька будівель збереглося також від другого періоду поселень (1842–1850). Від періоду Бернаккі (1884–1892) збереглися «кавовий палац», «тераси Бернаккі» та деякі інші будівлі[4].
Окрім огляду історичних будівель у районі Дарлінґтона, на острові Марая є багато інших туристичних маршрутів. З коротких маршрутів цікавою є прогулянка до Фоссіл-Кліфс, яка займає 1,5–2 години.[11][47]. Інша прогулянка приблизно тієї ж тривалості — похід до «розфарбованих скель» (англ. Painted Cliffs)[48][49].
Цікавим і мальовничим маршрутом є похід на гору Бішоп-енд-Клерк — 12 км в обидва кінці, займає від 3 до 5 годин[50][51]. Журнал Australian Traveller включив цей маршрут до 10 кращих одноденних туристичних маршрутів в Австралії[52].
Також популярним є маршрут, що веде на найвищу точку острова — гору Марая. Як і інші маршрути, він теж починається в Дарлінґтоні, займає від 6 до 7 годин (в обидва кінці) і вимагає хорошої фізичної підготовки[53].
На острові Марая немає автомобільного руху. Прокладеними ґрунтовими дорогами можна подорожувати на гірських велосипедах[54], при цьому обов'язковою є наявність шолома. Після прибуття на острів потрібно очистити шини велосипедів, щоб уникнути поширення фітофтори, що викликає хвороби місцевих рослин[55].
На острові можна спостерігати за наземними тваринами і птахами, причому деякі з них ендемічні. У морській зоні, що омиває острів, можна спостерігати за орланами, дельфінами, китами і морськими котиками. Є можливості для снорклінґу і дайвінґу[55].
Одну з відомих картин, пов'язаних із островом Марая, написав австралійський художник англійського походження Джон Скіннер Праут[en] (John Skinner Prout, 1805–1876) — «Острів Марая з Літл-Суонпорта, Земля Ван-Дімена» (англ. Maria Island from Little Swanport, Van Diemen's Land, близько 1846 року, розмір картини 29 × 35 см). Ця картина перебуває в Художній галереї Південної Австралії (Art Gallery of South Australia) в Аделаїді[56].
Австралійський митець Том Робертс (Tom Roberts, 1856–1931) в лютому–березні 1926 року мандрував Тасманією і, зокрема, відвідав острів Марая. Одна з картин, написаних опісля цієї подорожі, — «Каменоломня, острів Марая» (англ. The quarry, Maria Island, 1926, розмір картини 61 × 50,5 см). Вона є частиною збірки Національної галереї Австралії у Канберрі[57].
Окрім цього, є серія художніх світлин відомого австралійського фотографа Пітера Домбровскіса[en] (Peter Dombrovskis, 1945—1996) з краєвидами острова Марая[58][59].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.