Loading AI tools
Радянський журналіст (1909-1985) З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Олександр Михайлович Дунаєвський (нар.12 грудня 1909, Полтава, Україна —пом.18 січня 1985, Москва) — український радянський письменник і журналіст, військовий кореспондент.
Член Спілки письменників СРСР з 1966 року. Автор документальних повістей в жанрі літературного пошуку, з яких найбільш популярна «Іду за Гашеком» витримала за життя автора чотири видання.
Олександр Дунаєвський народився в Полтаві. У 1929 році почав журналістську діяльність в місцевій газеті «Більшовик Полтавщини». Разом з ним в редакції працював майбутній український письменник-сатирик Олександр Ковінька[1].
Потім працював секретарем редакції районної газети «Правда Зміївщини». І близько 15 років пропрацював кореспондентом газети «Правда»[2].
Під час німецько-радянської війни капітан третього рангу Дунаєвський був кореспондентом «Правди» на Карельському фронті і Північному флоті. Олександр Дунаєвський покинув Арктику в кінці 1942 року. Керівництво газети направило його в найгарячішу точку війни — на сталінградский напрямок. Статті та кореспонденції Дунаєвського про мужність і героїзм радянських воїнів регулярно з'являлися на сторінках газети «Правда»[3].
1 лютого 1943 року в газеті «Правда» були надруковані два матеріали про те, як під Сталінградом здавалися в полон німецькі генерали: «Генерали здаються в полон» Дунаєвського і «Сталінград сьогодні» Григоренко. Як зазначив у щоденнику Лазар Бронтман, «в першому з них генерал фамільярно і панібратськи розмовляє з нашим полковником, що взяли його в полон, у другому — наші запросили генерала на вечір художньої самодіяльності. Шум — гігантський. т. Сталін прочитав і обурився, назвав це ліберально-запобігливим ставленням до іноземців, в тому числі, — до ворогів, назвавши це „рабська психологія“». 5 лютого редакція «Правди» отримала постанову ЦК ВКП (б), в якому «розміщення цих матеріалів розцінено, як груба політична помилка, вказано, що це свідчить про притупленні почуття партійності у працівників редакції. Постановою Дунаєвський і Григоренко зняті з воєнкорів, як не відповідають своєму призначенню»[4].
Весною 1946 р року Дунаєвський очолив в «Правді» створений відділ виїзних редакцій і масової роботи, перед яким ставилося завдання — відродити рабселькоровський рух[5].
Деякий час (до 1966 року) Дунаєвський очолював в Москві профком літераторів при видавництві «Радянський письменник»[6] . У 1966 прийнятий в Союз письменників.
Помер в Москві в 1985 році[7].
Олександра Михайловича часто плутали з композитором Ісааком Йосиповичем Дунаєвським. За спогадами Андрія Безкоровайного, одного разу комісару 205-го стрілецького полку Іваннікова, який відзначився в боях, подзвонили зі штабу: «До вас їде Дунаєвський». Комісар розпорядився звільнити землянку для розміщення артистів, поставити намети, приготувати вечерю на двадцять персон. Незабаром перед комісаром постав один-єдиний середнього зросту чоловік у кожушку і вушанці, який виявився спеціальним кореспондентом «Правди» Олександром Дунаєвським.
Перша книжка Олександра Дунаєвського — «Надія Кошик» — вийшла в 1947 році. Вона розповідає про комсомолку, ланкову колгоспу імені XVII партз'їзду Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, відзначеної в 1947 році званням Героя Соціалістичної Праці за високі врожаї кукурудзи[8].
Далі вийшли друком «Дівчина із золотою медаллю», «Покликання», «З кінопересувки по селах», «Ливенський скарб» (нариси про людей і справи одного племрозсадника; Державне видавництво сільськогосподарської літератури, 1956), «Життя візьме своє». Деякі з цих книг були переведені на іноземні мови і видані за кордоном[2] .
Олександр Дунаєвський найбільш відомий як автор документальних повістей в жанрі літературного пошуку про учасників громадянської війни в Росії з різних країн — Фрідріха Платтену, Ярослава Гашека, Жанни Лябурб, Каре Лігеті, Олеко Дундича, Гайке Бжішкяне і ін. Часто ці повісті доповнювалися автором і перевидавалися:
Іраклій Андроніков, розмірковуючи про жанр наукового пошуку, писав: "Олександр Дунаєвський розповідає, як він йшов по слідах героїв громадянської війни в Росії — чеха Ярослава Гашека, угорця Каро Лігеті, як відвідував місця, де вони воювали, розпитував очевидців, розшукував документи, вчитувався в стовпці військових газет того часу. Тому долучимо до нового жанру і його книги — «Іду за Гашеком», «Справжня історія Каро Лігеті», «Слідами Гая» … "[9]
Зокрема, працюючи над документальною повістю про Фрідріха Платтену, Дунаєвський більше десяти років вів пошуки в архівах і установах Москви, Ленінграда, Києва, Кам'янця-Подільського, Риги, Вільнюса, Швейцарії та ін. Він виявив або розшифрував цілий ряд невідомих або маловідомих важливих подій і фактів з життя Платтена і Леніна[10] .
Повість «Іду за Гашеком» друкувала на своїх сторінках газета «Руде право» — орган ЦК Комуністичної партії Чехословаччини .
Подіям Другої Світової війни Дунаєвський присвятив книгу:
Попередньо «Дні і ночі Мурманська» були опукліковани в журналі «Звезда» — в № 6 за 1980 рік. У наступному році — теж в № 6 — журнал вмістив відгуки на цей твір Дунаєвського.
У 1981 році в Державному архіві Мурманської області утворена колекція документів ветеранів війни, учасників оборони Заполяр'я. У цій колекції, зокрема, зібрані рукописи і фотокопії статей військового кореспондента газети «Правда» в Заполяр'ї Олександра Дунаєвського, глави з його документальної повісті «Дні і ночі Мурманська», рецензії та відгуки читачів на книгу[11] .
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.