Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Юденра́т (нім. Judenrat — «єврейська рада») — єврейський адміністративний орган самоврядування, який за ініціативою німецької окупаційної влади в 1939 році створено при Генерал-губернаторстві Польщі (нім. Generalgouvernement für die besetzten polnischen Gebiete) у кожному єврейському гетто, на окупованих нацистами територіях, і пізніше на території СРСР. На території Європи діяв 101 юденрат. Перший юденрат в дистрикті Галичина виник у Тернополі на початку липня 1941 року. Через якийсь час був створений юденрат у Станіславі. У Львові юденрат був створений наприкінці липня 1941 року.
У створенні єврейських гетто та рад старійшин (юденратів) на окупованих територіях німецька адміністрація керувалась декількома документами. Одним із перших указів, виданих зразу після початку польської кампанії 1939 року, була секретна депеша командирам айнзатцгруп начальника поліції безпеки Рейнгарда Гейдріха № Р/11-288/39 від 21 вересня 1939 року, в якій, зокрема, говорилось:
|
Наступним документом, котрий регулював діяльність єврейських громад, став наказ від 26 жовтня 1939 року, згідно з яким усі євреї-чоловіки у віці від 14 й до 60 років були зобов'язані брати участь у примусових роботах, котрі організовували юденрати[1][2].
Після утворення 12 жовтня 1939 року Краківського Генерал-губернаторства його очільник генерал-губернатор Ганс Франк 28 листопада 1939 року видав свій указ стосовно єврейського населення на підлеглих йому територіях, в якому зокрема говорилось:
|
20 січня 1940 року було видано розпорядження № А-428, згідно з яким усі євреї чоловічої статі у віці від 14 до 60 років підлягали примусовій праці[2].
Наприкінці 1940 року на території Краківського Генерал-губернаторства діяло вже приблизно дві сотні гетто й стільки ж єврейських рад з їх управління (юденратів). З початком війни із СРСР німці продовжували утворювати органи керування єврейськими громадами на нових окупованих територіях, користуючись тими ж нормативними документами.
У захоплених районах Західної України, що ввійшли в кордони генерал-губернаторства, юденрати стали створюватись в липні 1941 року[3].
Указ Рейнгарда Гейдріха № Р/11-288/39 від 21 вересня 1939 року підпорядковував єврейські ради айнзатцкомандам та поліції безпеки, а указ генерал-губернатора Ганса Франка від 28 листопада 1939 року — районним та міським адміністраторам, тобто цивільній адміністрації генерал-губернаторства. Фактично юденрати виконували розпорядження й одних, і других, а на практиці безпосереднє керівництво діяльністю єврейських рад здійснювали представники німецької поліції та гестапо[2]. Власне саме вони і визначали основні цілі й завдання, котрі юденрати мали виконувати, а саме:
|
Крім того, керівництво єврейських рад повинно було вирішувати питання забезпечення існування єврейських громад (розселення людей, котрих переселяли в гетто, організації охорони здоров'я, постачання населення продуктами харчування, виховання та освіти молоді, проведення культурних заходів, поховання померлих), організацію виробництва продукції для потреб німців, збір накладених на членів громади податків, платежів та контрибуцій, збір теплих речей для потреб німецької армії тощо[2].
Спочатку юденрати відповідали за переміщення євреїв з невеликих населених пунктів у місця, де були створені гетто, за розміщення та облаштування в'язнів, а також за збір євреїв у разі їх виведення за межі гетто.
Згодом функції юденратів розширювалися, і вони несли відповідальність за все, що відбувалося всередині гетто, і за реалізацію адміністративних і економічних заходів, спрямованих німцями проти євреїв. Це включало забезпечення господарського життя і порядку, припинення контрабанди, забезпечення продовольством, призначення і розподіл працівників на примусові роботи, збір грошових коштів та контрибуцій, відбір кандидатів для праці у трудових таборах і виконання розпоряджень нацистів. Юденрат контролював також й інші адміністративні структури всередині гетто (там, де вони були) — єврейську поліцію, пожежну частину, охорону здоров'я, соціальні служби, статистичний облік, роботу освітніх структур і синагог.
Для кращого виконання наказів та дотримання порядку з числа євреїв створено бюрократичний апарат єврейської ради та ортполіцію (нім. Judischer Ordnungsdienst). Єврейські поліцейські сили були підпорядковані Гестапо і юденрату, забезпечували внутрішній правопорядок в єврейських гетто, брали участь в облавах, здійснювали конвоювання при переселенні і депортації євреїв, забезпечували виконання наказів окупаційної влади тощо.
У Варшавському гетто єврейська поліція налічувала близько 2500; у Лодзі до 1200; у Львівському гетто до 500 осіб[4], у Дрогобицькому гетто — 100—120 осіб[3].
У Львові єврейська поліція складалася з чотирьох головних відділів і кількох допоміжних підвідділів[5]:
Відповідно до інструкції Гейдріха, якщо чисельність євреїв в даному місці перевищувала 10 000 чоловік, юденрат призначався з 24 членів, якщо менше — з 12 осіб. Керівник юденрату часто називався «юденельтестер» (нім. Judenältester) — єврейський староста.
Бюрократичний апарат юденратів був досить громіздкий та численний, з великою кількістю різних відділів, підвідділів, секцій та чиновників в них. Оскільки багато євреїв гадали, що служба у юденраті може зберегти їм життя, тому штат працівників юденрату при можливості штучно розширювався. До того ж співробітники юденрату та єврейської поліції отримували більшу винагороду і більший пайок, ніж інші в'язні гетто.
До прикладу, у Львівському гетто при чисельності в місті у 1941 році 150—160 тисяч євреїв нараховувалось близько 4 000 службовців юденрату (4.5 % від усіх мешканців ґетто)[6]. На початку Юденрат складався з 10 відділів (секцій). До керівництва входило 6 осіб, згодом число зросло до 12. У липні 1942 року їх було вже 30[7]. Коли виробляли робочі картки, у липні 1942 року, виявилось, що вже є п'ять тисяч службовців Юденрату[8].
У Коломийському юденраті в різний час працювало від 300 до 500 осіб, у Дрогобицькому — більше ніж 250 службовців[9].
Єврейська поліція налічувала спочатку 200, згодом 500, а пізніше навіть до 750 чоловік особового складу.
Службовці працювали у більш ніж двох десятках відділів, серед яких[10]:
Також:
Юденрати в інших населених пунктах організовувались за подібним зразком із поправкою на кількість юдейського населення в громаді міста чи містечка[2].
Історики суперечливо оцінюють діяльність юденратів та їх роль в Голокості: як співпрацю з нацистами та принизливе пристосуванство, чи як вимушену тактику пасивного опору жорстокому ворогові. До кінця Другої світової війни серед євреїв переважала перша точка зору, але згодом поширилася саме остання, оскільки ідея юденратів «праця заради життя» підтримувалася абсолютною більшістю мешканців гетто майже беззастережно. З цією метою юденрати створювали і щосили підтримували потрібні нацистам виробництва.
Як вважає частина істориків, зокрема дослідник геноциду євреїв у Європі Рауль Гільберг (нім. Raul Hilberg), в усій Генеральній губернії (як на території Польщі, зразу в 1939 році окупованій Третім Рейхом, так і у підрадянській Галичині, окупованій й приєднаній до губернії після початку в 1941 році німецько-радянської війни), юденрати формувались по єдиному зразку за правилами, встановленими німецькими окупаційними властями й діяли у їх інтересах, як складова частина плану з «остаточного вирішення єврейського питання». На його думку:
![]() |
Юденрати стали важливим знаряддям знищення єврейства, оскільки полегшували тяжке завдання німецької адміністративної системи." «...» "У всій Європі зрадники відкрито солідаризувалися з німцями, а в єврейській громаді члени юденратів вважалися приналежними до єврейського народу, навіть при виконанні смертних наказів німців ... У результаті діяльність юденратів служила німецьким інтересам, оскільки присипляла пильність єврейського народу. | ![]() |
Негативно оцінює діяльність юденратів і польський історик Чеслав Мадайчик[pl]:
![]() |
єврейські ради складалися в основному з людей похилого віку, схильних до угодовства. Відчуваючи відповідальність за долю своїх одновірців, вони обрали політику «вичікування» і «задобрювання» німців. Діючи такими методами, вони сподівалися уникнути Катастрофи ... | ![]() |
Навіть дослідники, які вважають діяльність юденратів у цілому позитивною, зокрема Йосеф Телушкін[ru] (англ. Joseph Telushkin), вважають, що:
![]() |
замість того, щоб допомагати євреям, вони часто ставали пособниками нацистів. Коли нацисти, наприклад, вирішували вивезти євреїв, то часто наказували місцевому юденрату привести на наступний ранок певне число євреїв на залізничну станцію. Більшість юденратів виконувало подібні розпорядження і навіть посилало єврейську поліцію, щоб насильно привести тих, хто не побажав з'явитися за повісткою. | ![]() |
Відомий єврейський філософ 20-го століття Ганна Арендт у своїй книзі «Банальність зла: Ейхман у Єрусалимі»[en] звинуватила юденрати та єврейську поліцію в активному сприянні депортації євреїв до таборів смерті і стверджувала, що за відсутності юденратів загинуло б набагато менше євреїв, оскільки нацисти зіткнулися б зі значними труднощами при створенні списків євреїв та при зборі інформації про їхнє майно.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.