Loading AI tools
радянський і російський художник-модельєр, живописець, графік, педагог, професор З Вікіпедії, вільної енциклопедії
В'ячеслáв Михáйлович Зáйцев (при народженні Кокýрін[1]; 2 березня 1938 року, Іваново, РРФСР, СРСР — 30 квітня 2023, Москва, Росія) — радянський і російський художник-модельєр, живописець і графік; лауреат Державної премії Росії (1996). Народний художник Російської Федерації (2006).
Зайцев В'ячеслав Михайлович | |
---|---|
рос. Вячеслав Михайлович Зайцев | |
![]() | |
Ім'я при народженні | рос. Вячеслав Михайлович Кокурин |
Народився | 2 березня 1938 Іваново, РРФСР, СРСР |
Помер | 30 квітня 2023 (85 років) Щолково, Московська область, Росія ·кровотеча і пептична виразка |
Поховання | Zhegalovo Cemeteryd |
Країна | ![]() |
Діяльність | художник з костюмів, модельєр, ведучий, педагог, педагог, сценограф, телеведучий, модельєр, художник-постановник, художник |
Alma mater | Московський текстильний інститутd (1962) |
Знання мов | російська |
Заклад | Перший канал |
Членство | РАМd |
Партія | КПРС |
Діти | Yegor Vyacheslavovich Zaitsevd |
Нагороди | |
IMDb | ID 0952190 |
Сайт | zaitsev.info |
|
В'ячеслав Зайцев народився 2 березня 1938 року в Іванові в родині робітників Михайла Яковича Зайцева (1910 - 1994) та Марії Іванівни Кокуріної (1906—1978), батько пішов на війну, коли Славі було 3 роки, потрапив у полон, втік з полону, дійшов до Берліна, але після війни його посадили, як зрадника Батьківщини. Батька випустили, коли В'ячеславу було 20 років. В'ячеслав і його старший брат Володимир носили мамине прізвище Кокурін. Батьки оформили шлюб, коли батько повернувся з таборів. Після смерті матері батько знайшов іншу жінку, В'ячеслав дбав про нього до кінця його життя. У В'ячеслава був старший брат Володимир, який на той час вже помер, брат відсидів у в'язниці десять років: спочатку викрав велосипед, пізніше заступився за друга і побив міліціонера. Брат працював на заводі, куди його влаштував В'ячеслав, зарплату пропивав.[1]
У 1945 році В'ячеслав вступив до Іванівської середньої школи № 22, а в 1952 році почав навчання в Іванівському хіміко-технологічному технікумі, який закінчив у 1956 році за спеціальністю художника текстильного малюнка.
У 1962 році, після закінчення Московського текстильного інституту з відзнакою, В'ячеслав Михайлович був розподілений на експериментально-технічну швейну фабрику Мособлсовнаргоспу в Бабушкінському районі і призначений її художнім керівником. На самому початку діяльності Зайцев створив колекцію спецодягу для жінок-працівниць області та села, яка була відкинута методичною радою.
Незабаром її опублікував журнал «Парі Матч» зі статтею «він диктує моду Москві». Через три роки, в 1965 році автора колекції, яка так і не побачила світ, за цією статтею розшукали П'єр Карден і Марк Боан (Dior). За час, що передував зустрічі, В. М. Зайцев зумів проявити себе настільки переконливо у створенні модного жіночого одягу для торгової мережі столиці та області, що був запрошений на посаду художнього керівника експериментально-технічного цеху загальносоюзного Будинку моделей одягу на Кузнецькому мосту. Ознайомившись з творчістю свого молодого колеги з СРСР, відомі паризькі кутюр'є, в тому числі і присутній на зустрічі Гі Лярош, фактично визнали його своїм гідним побратимом за професією. Результатом їх зустрічі стала стаття «Королі моди» в газеті WWD.
Однак «рівним серед рівних», як називають себе обрані майстри моди світу, що належать до Мезон де Кутюр в Парижі, В. М. Зайцев став майже через чверть століття, в рік свого п'ятдесятиріччя (1988) — до 1986 року він був позбавлений можливості виїзду в капіталістичні країни. В ОДМО на Кузнецькому мосту В. М. Зайцев пропрацював тринадцять років на посаді заступника художнього керівника ОДМО, яким був з 1972 по 1978 рік.
Результатом роботи В. М. Зайцева В ОДМО з'явилися: демонстрація його знаменитої «Російської серії» (1965—1968), колекції з російських народних мотивів з Іванівських ситців (1976) та інших пропозицій у складі зведених колекцій ОДМО за кордоном (в США, Канада, Японія. Франція, Югославія, Італія і багатьох інших країнах), але ці покази, принципово важливі для творчої діяльності художника, завжди проходили без участі автора.
У 1967 році В. М. Зайцев отримав Гран-прі за сукню під девізом «Росія» на Всесвітньому фестивалі моди в Москві. Саме в даний період В. М. Зайцев почав сприйматися на Заході як лідер радянської моди, йому було присвоєно в західній пресі імені «Червоний Діор», яке підкреслювало органічний зв'язок унікального мистецтва модельєра з найкращими традиціями світової моди.
У 1974 році чехословацький журнал «Квети» в «Огляді моди за 100 років» у галереї портретів видатних художників моди світу (Фредерік Ворт, Поль Пуаре, Габріель Шанель, Крістіан Діор) поруч з ім'ям Діора називає ім'я В'ячеслава Зайцева.
Однак, будучи дуже вимогливим до себе і незадоволеним результатами своєї праці в ОДМО, незважаючи на тривалі зусилля очолюваних ним художників по з'єднанню моди з життям, він розлучається з роботою, якій віддав довгі роки. Його доводи прості: при сформованій системі багатоступеневих рад, Державного стандарту і відсутності модної індустрії, моделі спотворюють авторський задум і застарівають у виробництві, ще не дійшовши до споживача, тому праця модельєра неефективна, а гасло «одягнемо всіх!» не має в собі правди.
Багато його проектів знаходили підтримку за кордоном. Наприклад, в 1976 році відома Чехословацька фірма «Яблонекс» прийняла його авторську роботу-ескізи біжутерії, пов'язуючи їх здійснення з прикрасою його ж напрямних колекцій. Наслідком цього з'явилися персональні виставки В. М. Зайцева в Яблонці, Брно і Карлових Варах.
Покинувши Будинок моделей одягу на Кузнецькому мосту, він незабаром пов'язав себе з фабрикою № 19 індпошиву, на базі якої працював над модним асортиментом відкритого Будинку моди на проспекті Миру, 21, художнім керівником якого став у 1982 році, а в 1988 році на загальних зборах колективу одноголосно обраний його директором. Саме тут з 1982 року і донині майстер створює відомі далеко за межами СРСР та Росії авторські колекції моделей Pret-a-Porter і Haute Couture, постійно займаючись пошуком стилю своєї фірми, того стилю, що відрізняє і робить впізнаваними будь-які вироби В. М. Зайцева.
У числі найбільш відомих колекцій майстра:
Показані в Москві, Росії та ближньому зарубіжжі колекції:
Всі колекції мають велику вітчизняну та зарубіжну пресу.
Високий авторитет В. М. Зайцева і його активна громадська позиція надають цій діяльності цілеспрямований характер, сприяючи професійному вихованню модельєрів, педагогів та учнів швейної галузі, залученню творчих і технічних кадрів до проблематики моди. У багатьох десятках міст Росії під головуванням В. М. Зайцева проходять семінари, симпозіуми, фестивалі моди.
Поряд з модою серйозну увагу у своїй творчості В. М. Зайцев приділяє живопису і малюнку. Станкове мистецтво модельєра не є підсобним засобом моди: воно має самостійну художню цінність. Високоестетична пластика В. М. Зайцева висловлює узагальнені філософські поняття, асоціації, а частіше: почуття, настрої, відчуття автора. Матеріали, яким він віддає перевагу — пастель, олівець, фломастер.
Персональні виставки В. М. Зайцева неодноразово проходили в США (Нью-Йорк, Сан-Франциско, Лос-Анджелесі), в Бельгії (Берзель, Кортрек), в Естонії (Таллінн). П'ять живописних і графічних творів В. М. Зайцева належать Державній Третьяковській галереї. Моделі з колекції „Як молоді ми будемо“ придбані Музеєм історії Москви.
Довга робота в театрі зі створення костюмів зблизила художника з багатьма видатними акторами, серед яких були і є: Марія Бабанова, Любов Орлова, Ангеліна Степанова, Марк Прудкін, Михайло Ульянов, Володимир Зельдін, Андрій Миронов, Віра Васильєва, Юлія Борисова, Людмила Максакова, Маріанна і Анастасія Вертинські, Тетяна Лаврова, Галина Волчек, Марина Неєлова, Аліса Фрейндліх і багато інших.
У 1988 році В. М. Зайцев виконав костюми для солістів одного з бродвейських театрів, який поставив мюзикл на музику Дюка Еллінгтона „Софістікейтед лейдіз“.
Як художник костюмів В. М. Зайцев брав участь у постановці фільмів на студіях „Мосфільм“ та імені Максима Горького: „Фокусник“, „Тримайся за хмари“, „Здрастуй, цирк“, „Безіменна зірка“.
Тривалий час В. М. Зайцев працює над створенням костюмів для зірок естради і чемпіонів фігурного катання „одягав“ членів радянської спортивної делегації на Олімпіаді-1980 і створював нову уніформу для радянської міліції.
Із 1989 року створив безліч костюмів для групи На-На, з керівником групи, Барі Алібасовим співпрацював багато років, ще з 1970-х, створив колекцію костюмів для його рок-групи „Інтеграл“[2].
В. М. Зайцев надзвичайно популярний: його ім'я 40 років пов'язано з модою. У світовому мистецтві моди він займає своє власне місце художника і творчої особистості. Всі ці роки йому по праву належить першість у вітчизняній моді.
У 1992 році видавництво Агентства друку „Новини“ випустило англійською мовою книгу про життя і творчість В. М. Зайцева „Ностальгія за красою“ (автор Л. Яралова).
Його авторству належать дві книги-бестселери 1980-х рр.: „Така мінлива мода“ (вид. „Молода гвардія“) і „Цей багатоликий світ моди“ (вид. „Радянська Росія“) — обидві побачили світ у 1980 році і в 1983 році були перевидані в Болгарії та Чехословаччині.
ініціатор та піклувальник конкурсу „Талант“, Іваново.
У березні 2006 року видавництво „Мистецтво XXI століття“ випустило книгу-альбом „Слава Зайцев. Таємниці Спокуси“»
З 30 липня 2007 по 20 листопада 2009 року[3] вів телевізійну передачу «Модний вирок» на «Першому каналі»[4][5].
З 2009 року В'ячеслав Зайцев-голова журі Міжнародного фестивалю моди «Губернський стиль»[6].
У березні 2013 року до 75-річчя метра Видавнича група Navona випустила книгу Сергія Єсіна «Слава зайців: Майстер і натхнення».
У 2017 році Видавничий дім «Ексмо АСТ» випустив автобіографічну книгу В'ячеслава Зайцева «Мода. Мій дім»[7].
В. М. Зайцев-Почесний громадянин Парижа і Почесний громадянин свого рідного міста Іваново.
У 2016 році у В'ячеслава Зайцева виникла хвороба Паркінсона і почалися проблеми з суглобами. За минулі чотири роки стан Зайцева помітно погіршився. Він проживає в триповерховому особняку і через стан здоров'я майже нікуди з нього не виходить, не відвідуючи світські заходи і модні покази.[8][9]
Значну і багаторічну область творчої діяльності В. М. Зайцева становить Театральний костюм, Сценографія, Театральний плакат. Для понад двох десятків вистав столичних театрів В. М. Зайцев виконав сценічні костюми: Театр сатири („Божевільний день, або Одруження Фігаро“, „Її світлість“), МХАТ („Останні“, „Ця дивна місіс Севідж“, „Все скінчено“), Театр імені Вахтангова („Принцеса Турандот“, „Березневі іди“, „Річард III“), Театр імені Моссовета („Серце Луїджі“), „Сучасник“(„Три сестри“, „Вишневий сад“, „Анфіса“, „Лоренцаччо“, „Хто боїться Вірджинії Вулф?“), „Ромен“ („Здрастуй, Пушкін“, „Ми — цигани“). У 2013 році В'ячеслав Зайцев створив костюми до вистави „Пікова дама“, режисер Андрій Житинкін, Малий театр.
В. М. Зайцев створив костюми до ряду вистав театрів інших міст, в тому числі, для Театру балету „Ермітаж“ у Санкт-Петербурзі.
У 1981 р. для постановки Галиною Волчек чеховського спектаклю „Вишневий сад“ у НДР (м. Веймар) та в Угорщині (м . Будапешт), В. М. Зайцев був запрошений як художник по костюмах; до цих же вистав він виконав і театральні плакати.
В'ячеслав Зайцев є творцем унікальних костюмів до авангардного спектаклю» Лесбіяночки шуму цунамі " за п'єсою Михайла Волохова преса [Архівовано 5 лютого 2019 у Wayback Machine.]
Також на рахунку В'ячеслава Михайловича сценічні костюми Мусліма Магомаєва, Йосипа Кобзона, Тамари Синявської, Едіти П'єхи, Олександри Стрельченко, Людмили Зикіної, Алли Пугачової, Філіпа Кіркорова, Юліан, ансамбль «Гайя», «Машина часу», «На-на».
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.