Юдейський пробойовий курінь (офіційна назва— «Пробойовий курінь І Корпусу Галицької Армії»)— самостійний оперативний військовий підрозділ 1-го корпусуУкраїнської Галицької Армії.
Історія куреня
Сформований у червні 1919 під час Чортківської офензиви з юдейської міліції Тернополя. Командир— поручник Соломон Ляйнберг. 16 червня стрільці УГА відбили Тернопіль у поляків, і за уповноваженням виконавчого комітету євреїв Тернополя— «Юдейської національної ради», Ляйнберг звернувся до полковника Микитки з пропозицією вступити разом із кількома сотнями євреїв у курінь в УГА.
Серед командирів сотень і чот були також старшини-українці.
У військових списках з'єднання називалося «Юдейський пробойовий (ударний) курінь», офіційна назва була— «Пробойовий курінь І Корпусу Галицької Армії». Налічував в своїх лавах до 1200 вояків.
25 липня 1919 почався наступ на більшовицькому фронті, командування 21-ї бригади наказало куреню активно переслідувати ворога. Курінь досяг містечок Солобківці, Зіньків, а на кінець дня 31 липня— району містечка Михальполь, що перебувало в руках більшовиків. Після кількох перестрілок курінь перейшов в атаку, захопив Михальполь і взяв у полон майже увесь гарнізон.
Відзначився в боях із більшовицькими військами під містами Проскурів (нині Хмельницький), Вінниця, Фастів, Бердичів. У Бердичеві своєю поведінкою під час несення служби і гуманністю курінь заслужив довіру населення, і поручник Ляйнберг отримав від міської громадської управи повноваження провести мобілізацію єврейської молоді.
Внаслідок бойових дій та епідемійвисипного тифу і шигельозу курінь втратив 2/3 складу. Начальна команда УГА його розформувала, вцілілих вояків перевели в інші частини.
Частина людей дісталася до Одеси, звідки разом з членами місцевої єврейської бойової дружини емігрували до Палестини. Дехто залишився на території Радянської України, а деякі, повернулися в Галичину, яка на той час була вже під Польщею.
Склад куреня
Соломон Ляйнберґ
4 стрілецьких (по 200—220 вояків) і скорострільна (8 кулеметів) сотні,
За іншою:[2] Ляйнберг залишився в Радянській Україні, з 1921 член ВКП(б). Служив начальником радіочастини 4-го (розвідувального) управління штабу РСЧА. Проживав за адресою— м. Москва, Смоленський бульвар, буд. 53, кв. 98.
У 1933 був засуджений до 3-х років позбавлення волі, після звільнення працював завідувачем радіовузла Белбаткомбінату в Карелії.
Повторно заарештований 3 жовтня1937 та засуджений до вищої міри покарання. Розстріляний 9 квітня1938 в Ленінграді.