Loading AI tools
філософ, представник ідеалізму (1770–1831) З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Геóрг Вільге́льм Фрі́дріх Гéгель, або Ґеóрґ Вільге́льм Фрі́дріх Гéґель,[5] (нім. Georg Wilhelm Friedrich Hegel, 27 серпня 1770 — 14 листопада 1831) — німецький філософ XIX століття, який створив систематичну теорію діалектики. Її центральне поняття — розвиток — характеристика діяльності світового духу, його надрухи в царині чистої думки у висхідному ряду чимраз конкретніших категорій. Діалектику розглядали також як протиставлення тези, антитези й синтезу, розв'язання суперечностей.
Георг Вільгельм Фрідріх Гегель | ||||
---|---|---|---|---|
нім. Georg Wilhelm Friedrich Hegel | ||||
Західна філософія | ||||
![]() Georg Wilhelm Friedrich Hegel | ||||
Народження | 27 серпня 1770 Штутгарт, Герцогство Вюртемберг | |||
Смерть | 14 листопада 1831 (61 рік) Берлін, Королівство Пруссія холера | |||
Поховання | Доротеенштадтський цвинтарd | |||
Громадянство (підданство) | ![]() | |||
Знання мов | ||||
Діяльність | ||||
Викладав | Єнський університет, Університет Фрідріха-Вільгельма[d] і Гайдельберзький університет Рупрехта-Карла | |||
Науковий ступінь | докторський ступінь (1801) | |||
Школа / Традиція | німецький ідеалізм; засновник гегельянства | |||
Основні інтереси | логіка, філософія історії, естетика, релігія, метафізика, епістемологія, політична філософія, | |||
Значні ідеї | абсолютний ідеалізм, діалектика, Sublation | |||
Вплинув | Адорно, Барт, Батай, Бауер, Букчін, Бредлі, Брендом, Бретон, Кроче, Данто, Дельоз, Дерріда, Дьюї, Дітлі, Емерсон, Енгельс, Феєрбах, Фукуяма, Гадамер, Джентіле, Томас Гілл Грін, Габермас, Гайдеггер, Ільєнков, К'єркегор, Кожев, Куаре, Кюнг, Лакан, Ленін, Лукаш, Маркузе, Маркс, Сартр, Жижек | |||
Alma mater | Тюбінгенський університет, Єнський університет[2], Eberhard-Ludwigs-Gymnasiumd і Тюбінгенська богословська семінарія | |||
Літературний напрям | Німецька класична філософія, історизм і Гегельянство | |||
Зазнав впливу | ||||
Відомі студенти | Макс Штірнер | |||
Визначний твір | ||||
Історичний період | Філософія XIX століття | |||
Батько | Georg Ludwig Hegeld | |||
Мати | Maria Magdalena Louisa Frommd[3] | |||
Родичі | Georg Ludwig Christoph Hegeld | |||
У шлюбі з | Marie von Tucherd[4] | |||
Діти | ||||
Автограф | ![]() | |||
Нагороди | ||||
| ||||
![]() | ||||
![]() | ||||
![]() |
Гегель народився в родині фінансового чиновника. У віці семи років він пішов у Штутгартську гімназію, де виявив здібності до давніх мов та історії. 1788 року після закінчення гімназії Гегель вступив до Тюбінгенської богословської семінарії. Тут він потоваришував із Фрідріхом Вільгельмом Шеллінгом і поетом Фрідріхом Гельдерліном. У студентські роки Гегель захоплювався Французькою революцією. У ці роки він навіть посадив разом із Шеллінгом «дерево свободи». 1793 року Гегелю присуджено ступінь магістра філософії. Того самого року він завершив навчання в інституті, після чого працював домашнім учителем у Берні та Франкфурті. У цей період Гегель створив так звані «теологічні роботи», опубліковані лише в XX столітті — «Народна релігія та християнство», «Життя Ісуса», «Позитивність християнської релігії».
Одержавши спадок, Гегель зміг розпочати академічну кар'єру. З 1801 року він став викладачем Єнського університету. Гегель співпрацював з Шеллінгом у виданні «Критичного філософського журналу». Того самого 1801 року він захистив дисертацію «Про орбіти планет». Гегель багато працював над створенням власної системи, пробуючи діаметрально різні підходи до її обґрунтування. 1807 року він опублікував «Феноменологію духу», першу зі своїх значних робіт. Ряд яскравих образів «Феноменології» (частину рукопису якої Гегель дивом врятував при вторгненні французьких військ у Єну) — «діалектика раба і пана» як етюд про волю, що можлива тільки через рабство, концепція «нещасливої свідомості», а також могутньо заявлене вчення про історичність духу одразу привернули до себе увагу, й їх обговорюють і донині.
Залишивши Єну, Гегель (за допомогою свого друга Ф. І. Нітгаммера) влаштувався редактором «Бамберзької газети» в Баварії. Незважаючи на помірний характер публікацій, газету незабаром закрито з цензурних міркувань. З 1808 до 1816 років Гегель — директор гімназії в Нюрнберзі. 1811 року він одружився (крім того, що він мав дітей у шлюбі, був у нього й позашлюбний син), а незабаром опублікував одну з центральних своїх праць — «Науку логіки» (у трьох книгах — 1812, 1813 і 1815 року).
1816 року Гегель повернувся до університетського викладання. До 1818 року він працював у Гайдельберзі, а з 1818 по 1831 рік — у Берліні. 1817 року Гегель опублікував перший варіант «Енциклопедії філософських наук», що складається з «Науки логіки» (так званої, «Малої логіки», на відміну від «Великої логіки» 1812 — 1815 років), «Філософії природи» і «Філософії духу» (за життя Гегеля «Енциклопедію» двічі перевидано — у 1827 і 1833 роках). У Берліні Гегель став «офіційним філософом», хоча й не в усьому поділяв політику прусської влади. Він опублікував «Філософію права» (1820 рік, на титулі — 1821), вів активну лекційну діяльність, писав рецензії, готував нові видання своїх робіт. У нього з'явилися безліч учнів.
У неділю 14 листопада 1831 року перед обідом йому раптом стало погано. Лікарі нічого не змогли вдіяти, і до вечора Гегеля не стало. Причиною назвали холеру. Дружина пережила його на 24 роки. Їй довелося опікуватися синами, які осиротіли ще підлітками. Смерть Гегеля підняла ціну на його книжки. Марія навіть попросила всіх, до кого писав покійний чоловік, повернути його листи. Це дозволило їй дати дітям добру освіту. Старший з них, Карл, став успішним істориком.
Гегель був дуже незвичайною людиною. Важко підбираючи слова при розмові на повсякденні теми, він цікаво розмірковував про складні речі. Міркуючи, він міг годинами стояти на місці, не звертаючи уваги на те, що відбувається. Через неуважність він міг не помітити черевиків, що залишилися в багнюці й гуляти далі босоніж. Заразом він був «душею компанії» і любив жіноче товариство. Міщанська скнарість поєднувалась у ньому з широтою душі, обережність — з авантюризмом. Гегелеві лекції збирали до двох сотень студентів. Професорів, про яких переказували безліч анекдотів, знали тоді ліпше за акторів. Хоча Гегель і читав лекції майже без папірця, слухати його все одно було важко. Більшість ходили не слухати філософа, а подивитися на нього. Дехто зі студентів одверто зізнавався професорові, що не розуміє, про що він говорить. Той у відповідь тільки саркастично посміхався, а одному з таких слухачів порадив поглибити знання географії, мов, і математики — настільки вважав своє вчення всеосяжним.
Одначе ніде його не буде «пошановано» так, як у Радянському Союзі. Мало не всі його твори дозволено до друку й їх вивчали в університетах СРСР. Одначе Гегель потрапив під гостре перо Карла Маркса. Той побачив у його творах «кінець німецької класичної філософії», а Володимир Ленін, читаючи в Гегеля пояснення Бога, на берегах книжки напише: «Бога шкода! Сволота ідеалістична!»[6]. Приблизно такі самі коментарі лунатимуть у радянських вишах упродовж сімдесяти років. Доповнюватиме їх зауваження К. Маркса: «[Гегель] — хороший засіб для отримання головного болю»[7].
Гегель створив систематичну теорію діалектики, центральними поняттями якої є теза, антитеза та синтез (у Гегеля ці поняття називаються по-іншому). Ключові поняття Гегелівської діалектики:
Гегель синтезує з суб'єктивного ідеалізму Фіхте (матеріальний світ є продуктом суб'єктивного духу) та об'єктивного ідеалізму Шеллінга (суб'єктивний дух є продуктом матеріального світу, а матеріальний є за своєю суттю об'єктивним духом) абсолютний ідеалізм, де суб'єктивний та об'єктивний дух ідентичні та водночас неідентичні.
Такий вислів не відповідає аристотелевій логіці. Однак Гегель саме хотів створити діалектичну логіку, яка перевершує Аристотелеву. В радянській літературі Гегелівська філософія помилково називалася об'єктивним ідеалізмом.
Весь світовий процес, згідно з Гегелем, є саморозвитком світового духа. Ідеалізм Гегеля є філософією становлення. Абсолютне — результат розвитку. Воно є, зрештою, тим, чим воно дійсно є. Завданням філософії — саморозвиток духу, споглядати, думаючи. При цьому не тільки філософ розпізнає світовий дух у своєму розвитку, але і світовий дух є тим, хто думає у філософі. Просування у філософії відбуваються через одкровення духу. Кожна філософія часу показує стан розвитку світового духу. Завданням філософів — обрамувати її час у думках. Зазначений процес розвитку та пізнання здійснюється на трьох ступенях розвитку, яким відповідають три філософські дисципліни:
Критика: Гегель перейшов межі, які окреслив Іммануїл Кант.
Історія — саморозвиток об'єктивного духу. В першу чергу, це політична історія, а не мистецтво, релігія чи філософія. Останні є допоміжними факторами, але не розвиваються самі по собі.
Сенс та цінність буття окремої людини полягає тільки в її підлеглості історичній силі, особливо державі. Світовий дух діє через окрему людину, часто проти цілей та спрямувань останньої. Існує «хитрість розуму», яка діє так, щоб окрема людина в кожній стадії розвитку вчиняла історично правильне. Таким чином, великі історичні особистості — інструменти світового духу.
Індивіди, народи, епохи — необхідні стадії переходу у великому світо-історичному процесі. Світова історія не є дном радості. Періоди радості є тільки чистими листками в ній. Світова історія є кінцевим пунктом, який в нейтралізованому сенсі є водночас початком. Подорож духу порівнюється із подорожжю Одіссея, який повертається до свого вихідного пункту, але вже у зміненій формі.
Історія здійснила у визначений час історично необхідне та розумне. «Все що є розумним, є реальним, все що є реальним, є розумним.» Як зазначив Адорно: «після Аушвіца це не може бути дійсним». Коли Гегелю вказували на нерозумність та погане у світі, він казав, що ці речі не мають реальності, вони є тільки явищами. Отже, масові вбивства не мають реальності (для порівняння — вчення про зло у Платона).
Здійснення демократичних вимог мислилося Гегелем у вигляді компромісу зі становим ладом, у рамках конституційної монархії. Також Гегель визначає три фази розвитку свободи:
Всі твори Гегеля можна класифікувати відповідно до поділу в «Енциклопедії філософських наук»:
Твори, які не відносяться до системи і малі твори:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.