Loading AI tools
розділ математики, що вивчає структури інцидентності З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Геометрія інцидентності — розділ класичної геометрії, що вивчає структури інцидентності.
В геометрії об'єкти, такі як евклідова площина, є складними об'єктами, які використовують концепції довжин, кутів, неперервності, відношення «лежить між» і інцидентності.
Структура інцидентності — це те, що залишається, якщо відкинути усі поняття, крім даних про те, які з досліджуваних об'єктів (наприклад, точки) лежать в інших об'єктах (наприклад, колах або прямих). Навіть при таких обмеженнях деякі теореми можна довести і отримати цікаві факти щодо такої структури. Такі фундаментальні результати залишаються правильними, якщо додати інші концепції для отримання більш багатої геометрії. Іноді автори розмивають відмінність між процесом вивчення і об'єктом вивчення, так що не дивно, що деякі автори використовують для структур інцидентності назву геометрії інцидентності[1].
Структури інцидентності виникають природним чином і вивчалися в різних галузях математики. Відповідно, існує різна термінологія для опису таких об'єктів. У теорії графів вони називаються гіперграфами, а в теорії комбінаторних схем вони називаються блок-схемами. Крім різниці в термінології, в кожній галузі підхід до вивчення об'єкта відрізняється, і питання щодо об'єктів ставляться відповідно до дисципліни. Якщо використовується мова геометрії, як це робиться в геометрії інцидентності, говорять про фігури. Можливо, однак, перекласти результати з термінології однієї дисципліни на мову іншої, але часто це призводить до незграбних і заплутаних тверджень, не виглядає природно для дисципліни. У статті використано тільки приклади, що мають геометричний зміст.
Окремий випадок, що викликає великий інтерес, стосується скінченного набору точок на евклідовій площині і при цьому йдеться про кількість і типи прямих, які ці точки визначають. Деякі результати цього випадку можна поширити на більш загальні випадки, оскільки тут розглядаються тільки властивості інцидентності.
Структура інцидентності (P, L, I) складається з множини P, елементи якої називаються точками, множини L, елементи якої називаються прямими, і відношення інцидентності I між ними, тобто підмножини P × L, елементи якої називаються прапорами[2]. Якщо (A, l) — прапор, ми кажемо, що A інцидентна l, або, що l інцидентна A (відношення симетричне), і пишемо A I l. Інтуїтивно ясно, що точка і пряма перебувають у такому відношенні тоді і тільки тоді, коли точка лежить на прямій. Якщо дано точку B і пряму m, які не утворюють прапор, то точка не лежить на прямій і пара (B, m) називається антипрапором.
Немає природного поняття відстані (метрики) в структурі інцидентності. Однак існує комбінаторна метрика у відповідних графах інцидентності (графах Леві), а саме, довжина найкоротшого шляху між двома вершинами в цьому двочастковому графі. Відстань між двома об'єктами структури інцидентності — двома точками, двома прямими або точкою і прямою — може бути визначена як відстань між двома відповідними вершинами в графі інцидентності структури інцидентності.
Інший шлях визначення відстані знову використовує поняття теорії графів, на цей раз використовується граф колінеарності структури інцидентності. Вершинами графа колінеарності є точки структури інцидентності і дві вершини з'єднані ребром, якщо існує пряма, інцидентна обом точкам. Відстань між двома точками структури інцидентності тоді можна визначити як відстань між ними в графі колінеарності.
Якщо відстань згадується в контексті структури інцидентності, необхідно вказувати, як відстань визначено.
Найбільш досліджувані структури інцидентності, це структури, що задовольняють деяким додатковим властивостями (аксіомам), такі як проєктивні площини, афінні площини[en], узагальнені многокутники, часткові геометрії і майже многокутники. Достатньо загальні структури інцидентності можуть бути отримані накладенням «м'яких» умов, таких як:
Частково лінійний простір[en] є структурою інцидентності, для якої виконуються такі аксіоми[3]:
У частково лінійному просторі також правильно, що будь-яка пара різних прямих перетинаються максимум в одній точці. Це твердження не включається в аксіоми, оскільки легко доводиться з першої аксіоми.
Подальші обмеження задаються умовами регулярності:
RLk: Кожна пряма інцидентна одному й тому ж числу точок. Якщо це число скінченне, воно часто позначається як k.
RPr: Кожна точка інцидентна одному й тому ж числу прямих. Якщо це число скінченне, його часто позначають як r.
З другої аксіоми частково лінійного простору слідує, що k > 1. Жодна з умов регулярності не випливає з іншої, тому слід прийняти r > 1.
Скінченний частково лінійний простір, що задовольняє обом умовам регулярності з k, r > 1, називається тактичною конфігурацією[4]. Деякі автори називають такі конфігурації просто конфігураціями[5] або проєктивними конфігураціями[6]. Якщо тактична конфігурація має n точок і m прямих, то, після подвійного підрахунку прапорів, виходить співвідношення nr = mk. Зазвичай використовується позначення (nr, mk)-конфігурація. В особливому випадку, коли n = m (а тому, r = k), замість позначення (nk, nk) часто пишуть просто (nk).
Лінійний простір є частково лінійним простором, таким, що[3]:
Деякі автори додають аксіому «невиродженості» (або «нетривіальності») до визначення (часткового) лінійного простору, таку як:
Аксіома невиродженості дозволяє виключити деякі дуже маленькі приклади (переважно ті, в яких множини P або L складаються менш ніж з двох елементів), які були б винятками в загальних твердженнях про структури інцидентності. Альтернативний підхід — вважати структури інцидентності, що не задовольняють аксіомі невиродженості тривіальними, а ті, що задовольняють — нетривіальними.
Будь-який нетривіальний лінійний простір містить щонайменше три точки і три прямі, так що найпростіший нетривіальний лінійний простір — трикутник.
Лінійний простір, що має принаймні три точки на кожній прямій, є конфігурацією Сильвестра – Галлаї.
Деякі з базових понять і термінів виникають з геометричних прикладів, особливо із проєктивних площин і афінних площин.
Проєктивна площина — це лінійний простір, у якому:
На проєктивних площинах існує бієкція між P і L. Якщо P є скінченною множиною, про проєктивну площину кажуть як про скінченну проєктивну площину. Порядок скінченної проєктивної площини дорівнює n = k – 1, тобто на одиницю менший від числа точок на прямій. Всі відомі проєктивні площини мають порядки, рівні степеню простого числа. Проєктивна площину порядку n є конфігурацією ((n2 + n + 1)n + 1).
Найменша проєктивна площина має порядок два і відома як площина Фано.
Ця знаменита геометрія інцидентності була розроблена італійським математиком Джино Фано. У його роботі[8] з доведення незалежності множини аксіом для проєктивного n-простору, яку він розробляв[9], він створив скінченний тривимірний простір з 15 точками, 35 прямими і 15 площинами, в якому кожна пряма містить тільки три точки[10]. Площини в цьому просторі складаються з семи точок і семи прямих, які відомі як площини Фано.
Площина Фано не може бути подана на евклідовій площині з використанням тільки точок і відрізків (тобто нереалізовна). Це випливає з теореми Сильвестра.
Повний чотирикутник складається з чотирьох точок, жодні три з яких не колінеарні. На площині Фано три точки, що не належать повному чотирикутнику, є діагональними точками чотирикутника і колінеарні. Це суперечить аксіомі Фано, часто використовуваної в аксіоматизації евклідової площини, яка стверджує, що три діагональні точки повного чотирикутника ніколи не колінеарні.
Афінна площина — це лінійний простір, у якому:
Про прямі l і m у твердженні аксіоми Плейфера кажуть як про паралельні. Будь-яка афінна площина може бути єдиним чином розширена до проєктивної площини. Порядок скінченної афінної площини дорівнює k, числу точок на прямій. Афінна площина порядку n є конфігурацією ((n2)n + 1, (n2 + n)n).
Афінна площина порядку три є конфігурацією (94, 123). Якщо конфігурація вкладена в деякий охоплювальний простір, її називають конфігурацією Гессе[ru]. Конфігурація нереалізовна на евклідовій площині, але реалізовна на комплексній проєктивній площині як дев'ять точок перегину еліптичної кривої з 12 прямими, інцидентними трійкам цих точок перегиба.
12 прямих можуть бути розбиті на чотири класи, всередині яких прямі попарно не перетинаються. Ці класи називаються класами паралельності прямих. Якщо додати ще чотири нові точки, по одній точці в кожен клас паралельності, і вважати, що всі прямі класу паралельності перетинаються в цій новій точці (таким чином, тепер всі прямі перетинаються), і додати ще одну пряму, яка містить всі чотири нові точки, отримаємо проєктивну площину порядку три, конфігурацію (134). У зворотний бік, почавши з проєктивної площини порядку три (така площина єдина) і видаливши будь-яку (одну) пряму і всі точки, що лежать на ній, отримаємо афінну площину порядку три (вона теж єдина).
Видалення однієї точки і чотирьох прямих, що проходять через неї (але не інші точки на цій прямій), отримаємо конфігурацію (83) Мебіуса — Кантора.
Якщо задано ціле число α ≥ 1, тактична конфігурація, що задовольняє аксиомі:
називається частковою геометрією. Якщо існує s + 1 точок на прямій і t + 1 прямих проходять через точку, позначення цієї часткової геометрії — pg(s, t, α).
Якщо α = 1, ці часткові геометрії є узагальненими чотирикутниками.
Якщо α = s + 1, конфігурації називаються системами Штейнера.
Для n > 2[11], узагальнений n-кутник — це частково лінійний простір, граф інцидентності якого Γ має властивість:
Узагальнений 2-кутник — це структура інцидентності, яка не є частково лінійним простором, що складається щонайменше з двох точок і двох прямих, в якій кожна точка інцидентна кожній прямій. Графом інцидентності узагальненого 2-кутника є повний двочастковий граф.
Узагальнений n-кутник не містить ніяких простих m-кутників для 2 ≤ m < n і для кожної пари об'єктів (дві точки, дві прямі або точка з прямою) існує звичайний n-кутник, що містить обидва об'єкти.
Узагальнені 3-кутники є проєктивними площинами. Узагальнені 4-сторонники називаються узагальненими чотирикутниками. За теоремою Фейта-Гіґмана існує тільки скінченне число узагальнених n-кутників щонайменше з трьома точками на кожній прямій і трьома прямими, що проходять через кожну точку, і число n дорівнює 2, 3, 4, 6 або 8.
Для невід'ємних цілих d майже 2d-кутник — це структура інцидентності, така, що:
Майже 0-кутник — це точка, а майже 2-кутник — пряма. Граф колінеарності майже 2-кутника — повний граф . Майже 4-кутник — це узагальнений чотирикутник (можливо, вироджений). Будь-який скінченний узагальнений многокутник, за винятком проєктивних площин, є тісним многокутником. Будь-який зв'язний двочастковий граф є майже многокутником і будь-який майже многокутник, що має рівно дві точки на кожній прямій, є зв'язним двочастинним графом. Також всі двоїсті полярні простори[en] є майже многокутниками.
Багато майже многокутників пов'язані з скінченними простими групами[en], подібними до груп Матьє і групи Янко J2[ru]. Більше того, узагальнені 2d-кутники, пов'язані з групами лієвого типу, є особливими випадками майже 2d-кутників.
Абстрактна площина Мебіуса (або інверсна площина) — це структура інцидентності, в якій, щоб уникнути можливої плутанини з термінологією класичного випадку, прямі називають циклами або блоками.
Конкретно: площина Мебіуса — це структура інцидентності точок і циклів, така, що:
Структура інцидентності, отримана з будь-якої точки P площини Мебіуса шляхом вибору як точок всіх точок, відмінних від P, а як прямих вибору тільки тих циклів, які містять P (з видаленою P), є афінною площиною. Ця структура називається залишком P в теорії схем.
Скінченна площина Мебіуса порядку m — це тактична конфігурація з k = m + 1 точками в кожному циклі, яка є 3-дизайном, блок-схемою 3-(m2 + 1, m + 1, 1)
Питання, поставлене Д. Д. Сильвестром у 1893 році і, нарешті, доведене Тібором Галлаї[en], стосується інцидентності скінченного числа точок на евклідовій площині.
Теорема (Сильвестр — Галлаї): точки скінченної множини точок на евклідовій площині або колінеарні, або існує пряма, інцидентна рівно двом точкам.
Пряма, що містить рівно дві точки, називається в цьому контексті звичайною прямою. Сильвестр, можливо, прийшов до цього питання, коли обмірковував вкладаність конфігурації Гессе.
Пов'язаний результат — теорема де Брейна — Ердеша. Ніколас де Брейн і Пал Ердеш довели результат у більш загальних умовах проєктивної площини, але результат залишається правильним на евклідовій площині. Теорема гласить:[12]
Як зазначили автори, оскільки їхнє доведення було комбінаторним, результат виконується в більш сильних умовах, фактично в будь-якій геометрії інцидентності. Вони також згадали, що версія для евклідової площини може бути доведена з теореми Сильвестра — Галлаї за допомогою індукції.
Границя числа прапорів, визначена скінченною множиною точок і прямих, визначається теоремою:
Теорема (Семереді — Троттер): Якщо задано n точок і m прямих на площині, кількість прапорів (пар інцидентності точка-пряма) дорівнює:
і ця границя не може бути поліпшена.
Цей результат можна використовувати для доведення теореми Бека.
Теорема Бека стверджує, що скінченні набори точок на площині розпадаються на два крайні випадки — в одних наборах всі точки лежать на одній прямій, а в інших потрібне велике число прямих для з'єднання всіх точок.
Теорема стверджує, що існують додатні константи C, K, такі, що, якщо задано n точок на площині, принаймні одне з таких тверджень істинне:
В початкових доведеннях Бека C дорівнює 100, а K є невизначеною константою. Оптимальні значения C и K невідомі.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.