Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Адольф Петрович Берже (рос. Адольф Петрович Берже; рос. дореф. Адольф Петрович Берже, 28 липня [9 серпня] 1828, Санкт-Петербург - 31 січня [12 лютого] 1886, Тифліс[К. 1][К. 2]) - російський історик-сходознавець, кавказознавець, археограф, голова Кавказької археографічної комісії в 1864-1886 роках, а також дворянин і чиновник Російської імперії (дійсний статський радник з 1868 року, таємний радник з 1886).
Берже Адольф Петрович | |
---|---|
рос. Адольф Петрович Берже | |
![]() | |
Народився | 28 липня (9 серпня) 1828 Санкт-Петербург, Російська імперія |
Помер | 31 січня (12 лютого) 1886 (57 років) Тифліс, Російська імперія |
Країна | ![]() |
Діяльність | орієнталіст |
Alma mater | Східний факультет СПбДУd (1851) |
Галузь | сходознавство, кавказознавство і археографія |
Науковий ступінь | кандидат університету |
Членство | Імператорське російське археологічне товариствоd |
Нагороди |
Автор низки видань, зокрема монографії «Чечня та чеченці (1859)», а також 10-томного видання архівних документів «Акти Кавказької археографічної комісії».
Точна дата народження Адольфа Петровича Берже невідома, він народився за одними джерелами 25 липня [6] серпня 1828, за іншими на три дні пізніше. Походив із французького дворянського роду, що емігрував до Росії у 1805 році. Батько був лектором французької мови на початку XIX століття в Санкт-Петербурзькому університеті[1]. Сам Адольф Берже також мав дворянство, але вже російське[2].
У 1836-1838 роках Берже виховувався в пансіоні Цапінтіні, звідки вступив до реформатської школи. У 1838 році, після смерті батька, почав навчання в Гатчинському сирітському інституті (при інспекторі Є. О. Гугелі)[1]. Російський історик та журналіст М. І. Семевський[К. 3] повідомляє, що в інститут він був визначений за клопотанням дружини французького посла П. де Баранта. Після закінчення інституту в 1847 Берже вступив до Східного факультету Санкт-Петербурзького державного університету, в 1851 закінчив курс зі східної словесності зі ступенем кандидата[3][4].В рік закінчення університету Берже «по волі імператора Миколи» був визначений на Кавказ до власної канцелярії кавказького намісника князя М. С. Воронцова[5]. Як повідомляв «Исторический вестник», відрядження до князя відбулося за «чудові успіхи», а в результаті, Берже зміг «привернути увагу князя й приобрести его расположение»[6]. В 1859 році був призначений чиновником особливих поручень при начальнику громадянського управління статс-секретарі А. Ф. Крузенштерні. З грудня 1868 року мав чин действительного статского радника. Всього Берже працював при кавказьких намісниках з 1851 по 1874 рік, окрім М. С. Воронцова це були: М. А. Реад, М. М. Муравьйов-Карський, А. І. Барятинський і Великий князь Михайло Миколайович. 13 січня 1886 року Найвищим наказом по МВС Російської імперії за № 3, Берже «за отличие» був переведений у таємні радники з 9 січня того ж року[7]. Про це він написав своєму другу М. І. Семевському[8]:
«Я отримав звання таємного радника. Першу звістку про це отримав від Великої княгині Ольги Феодорівни, пізніше вітальна телеграма від Його Величності Миколи Михайловича, князя Дондукова-Корсакова, барона О. П. Николаи й генерала Шепелева».
— Лист від 20 січня 1886 року (альбом М. І. Семевського «Знайомі»)
З 1853 року Берже став співробітником Кавказького відділення РГО. У травні 1853 року Берже був відправлений з дослідницькою метою з Тифлісу до Персії, де відвідав міста Тебриз, Казвін, Тегеран, Ісфаган, Шираз і Хой. З цієї подорожі він повернувся до Тифлісу в 1854 році, а в 1855 був відправлений до Персії вдруге. Усього Берже відвідав країну в складі російських дипломатичних місій тричі, зібрав і вивіз до Росії колекцію рідкісних книг, рукописів та документів, у тому числі 600 фірманів шахіншахів[2]. В 1871 Берже був депутатом на 25-ти річному ювілеї Імператорського Російського археологічного товариства, а в 1876 депутатом на 3-му з'їзді сходознавців у Санкт-Петербурзі[3][4].
Основною діяльністю вченого стала його робота як голови Кавказької археографічної комісії[К. 4]. На цю посаду Берже був призначений у квітні 1864 і продовжував займати її до самої смерті - в 1886 році. Активні наукові та літературні дослідження дослідника перервалися раптово, оскільки ще за 10 днів до своєї смерті Берже писав: «Я взявся за останній том[К. 5], а також за спогади про Кавказ і Персію. Роботи багато, але я не боюся її»[8][4].
10 січня [22 січня] 1886 року Берже прибув в Тифліс із Санкт-Петербурга, як писав сам вчений, цю «мандрівку здійснив благополучно та захоплено був зустрітий своїми приятелями». Але вже 31 січня [12 лютого] він помер, як писав Семевський, «після раптової й короткої хвороби».
З численних праць Берже, головним чином, з історії Кавказу та народів Сходу, найпомітнішими є видані під його редакцією в Тифлісі в 1866-1885 10 томів «Актів, зібраних Кавказькою археологічною комісією», у яких матеріали з історії Кавказу доведено до 1863 року. Після смерті Берже в 1886 були видані 11-ї (ТИфліс, 1888) і 12-ї (ТИфліс, 1904) томи збірки[9][4]. В наш час, один з найбільш повних переліків монографій, нарисів, статей, нотаток та перекладів А. П. Берже склалаН. В. Мелкадзе В. Мелкадзе.
Окрім збірки «Актів …» в галузі кавказознавства здобули популярність наступні роботи Берже: «Короткий огляд горських племен на Кавказі» (Тифліс, 1858), «Чечня та чеченці» (Тифліс, 1859); «Історія адигейського народу, складена за переказами кабардинців Шора-Бекмурзін-Ногмовим» (Тифліс, 1861); «Кавказ в археологічному відношенні» (Тифліс, 1874) - ця праця також була поміщена в Записках Товариства любителів кавказької археології, членом-засновником і найдіяльнішим співробітником якого був Берже; «Н. М. Муравйов під час його намісництва на Кавказі, 1854-56 рр. » (Історичний нарис у виданні «Русская старина », 1873); «етнографічний огляд Кавказу» (СПб., 1879); «Приєднання Грузії до Росії, 1799-1831 рр.» (Історичне дослідження в «Російській старовині», 1880) і ще багато інших статей з історії Кавказу, поміщених в «Російській старовині» і «Кавказькому календарі»[4].
Із робіт Берже з історії та давнини Сходу найбільш відомі: «Уривки з подорожі до Персії в 1853—1854 рр.» (Тифліс, 1854); «Про народні свята, пости та чудові дні у мусульман-шиїтів взагалі й в персіян особливо» (окремо і в «Кавказькому календарі на 1856 рік»); рукописна робота складена для осіб котрі займаються перекладом перських офіційних паперів — «Dictionnaire Persan-Français» (Лейпциг, 1868 р.)[10]; збірка майже всієї поетичної літератури закавказьких мусульман, яка за відгуком німецького критика Zarneke видана Берже чудово і з глибоким знанням предмета - «Die Sänger des XVIII und XIX Jahrhunderts in adserbeidshanischer Mundart» (Лейпциг, 1869 р.)[4].
В рамках діяльності пов'язаної з Кавказьким відділом РГО в 1853 Берже переклав російською та опублікував працю Г. В. Абіха «Геологічний нарис Кавказького кряжу від Ельбрусу до Бештау»[2].
Глибоке знання історії, географії та етнографії Кавказького регіону робило А. П. Берже «незамінним співрозмовником та першою особою на Кавказі за своїм широким знайомством з краєм» - писав російський драматург А. М. Островський[11].
Російські
Іноземні
У 1888 році, з ініціативи друзів і шанувальників Берже, йому було поставлено пам'ятник у саду при Кавказькому музеї Тифлісу — бронзове погруддя на мармуровому п'єдесталі[12][13][4].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.