Династија Ћинг,[1] понекад звана и Манџурска династија, представља последњу кинеску царску династију.
Застава династије Ћинг (1889—1912)Застава династије Ћинг (1862—1889)
Њен оснивач је Нурхачи, манџурски велможа[2] и вазал кинеских царева из династије Минг[3][4] који се прогласио царем и наследником династије Ђин,[5] која је владала северном Кином неколико векова раније.[6] Године 1634. његов син Хуанг Таи-ђи је након смрти последњег монголског владара из династије Јуен покорио Монголију, а након тога и Кореју.
Године 1644. у Кини је избила велика побуна коју је искористила манџурска војска на челу с принцом Доргоном те пробила Кинески зид, освојила Пекинг и након осамнаест година установила власт над цијелом Кином.
У првим годинама династије Ћинг Кина се наставила ширити па су освојени Тибет и Тајван.
У 19. веку, Кина, која је по номиналним критеријумима била најбогатија и најјача држава на свету, суочила се с чињеницом да је значајно инфериорна западним силама. Ауторитет царске власти начет је срамним поразима у опијумским ратовима, што је довело до провале национализма међу Хан Кинезима који су Манџурску династију схватали као стране освајаче уместо властитих владара. У другој половини 19. века је против династије Ћинг покренут крвави Тајпиншки устанак, који је однео више живота од Првог светског рата.
Иако се династија Ћинг успела одржати, Кина је била битно ослабљена те је под владавином Циси наставила трпети поразе, од којих је најсрамнији био онај у рату с Јапаном 1894–1895. Народно незадовољство – усмерено како против династије, тако и против све већег утицаја западних сила –исказало се у Боксерском устанку године 1900. Кина је, одупирући се западној војној интервенцији, доживела још један велики војни пораз. Тај период кинеске историје остао је упамћен као Век понижења.
Године 1911. серија побуна против династије довела је до њеног збацивања, те је Кина године 1912. проглашена републиком.
Пу Ји, последњи цар манџурске династије, владао је од године 1931. до 1945. као цар државе Манџукуо под јапанском заштитом.[7]
Грађевинарство
Династија Ћинг (1616—1911) је била последња феудална династија у Кини. Грађевине у овом периоду су углавном следиле грађевински стил династије Минг, али су још префињеније.
Пекинг је у династији Ћинг остао главни град, његове грађевине углавном нису биле измењене. Имао је 20 великих градских капија. Од њих капија Џенг-јанг у унутрашњем граду је највеличанственија. Династија Ћинг је настављала да користи палату династије Минг, а у исто време подигла многе огромне императорске вртове као што су велелепне стара Летња палата и Летња палата. Грађевине подигнуте у ово време су почеле да користе и стакло. Подигнуте су грађанске стамбене куће у разноликим архитектонским стиловима.
Егзотичне тибетске ламаистичке грађевине су биле популарне у династији Ћинг. Оне су пробиле шаблоне из прошле династије и попримиле разноврсне форме. Примери за то су били ламаистички храм Хармонија и мир у Пекингу и низ храмова код Ченгдеа.
У позном периоду династије Ћинг, подигнуте су бројне нове зграде и са источним и са западним елементима.
Одлике
Распростирање и временско трајање династије Ћинг у кинеској историјиПодела Ћинг Кине на покрајине (жуто), протекторате (светложуто) и вазалне државе (наранчасто) 1820. годинеСју Јанг, Цар Ћенлонг у инспекцији југа, 12. свитак с детаљем повратка у палату, 1764.0.Храм Путуо Цунгџенг у Ченгдеу из 18. векаЏејмес Гилреј, Аудијенција британске амбасаде у Пекингу, објављено 1792.
Војна победа над Хан Кинезима није решила проблем како и на који начин владати Кином. Супериорност кинеске културе над културом освајача учинила је да цареви Ганг Си и Јунгџенг прихвате конфуцијанско насљеђе и да на тим основама развијају кинеско друштво. Манџурци су водили вешту политику и само тако су успели да се одрже;[8] усвојили су кинеске обичаје и њихову традицију, увели једнакост Кинеза и Манџураца на високим владиним положајима, препустили Кинезима читаву општинску управу и већи део покрајинске управе. Понашали су се као да настављају дело кинеских династија и успели су за себе да вежу већину кинеских интелектуалаца. Кинеска политичка доктрина заснована на Конфучијевим начелима учи како би власт и одговорност требало да буду сједињене, те цар добива свој мандат од Бога тако да је његова власт апсолутна. У накнаду за то његова је дужност је да одржава друштвено устројство. Ако то не успе, оправдано избијају нереди и побуне, али не и законито. Свако министарство („колегиј”) састоји се од два председника, једног кнеза и два потпредседника. Али они не управљају крупним пословима. Битне одлуке владару предлаже „Државни савет” који се састоји од пет особа које се бирају међу председницима или потпредседницима министарстава. Династија је поред Државног савета задржала и „Велики секретаријат” и Цензорат, чији су чланови Кинези или Манџурци који су указивали на пропусте или грешке министара или чиновника. Догађало се да своје примедбе упуте и самом цару.
Кина је била подељена на 18 покрајина у којима су управитељи имали широка овлашћења. Они су понекад били потчињени поткраљу под чијом су влашћу биле окупљене две или три покрајине. Средишња власт се није мешала у живот покрајина. Овакав је систем дозвољавао претерану независност управитеља. Покрајине су подељене на округе и жупаније којима су управљали чиновници које је именовала влада. На селима се сачувала аутономија којој су старјешине именовале породице које су чиниле сеоско веће, а њега поставља шеф округа. Висину пореза који је требало да плати свака покрајина одређивала је влада: земљишни порез сразмерно годишњем производу земље и соларина, десетина наплаћивана у натури. Међутим, доходак од тих пореза био је намењен за расходе саме покрајине, а само су поједине богате покрајине морале плаћати доходак у заједнички фонд који се после делио сиромашнијим покрајинама.
Манџурска војска је била подељена у трупе и јединице. Бројала је око 300.000 људи од којих се трећина налазила у области око Пекинга, а остали су били размештени по касарнама у 11 покрајина. Свака покрајина је имала своју милицију под заповедништвом управитеља. Те су се трупе називале „Зелени стег” и бројале су до 400.000 људи до 1840. године. Ни манџурска војска, ни милиција, нису представљале озбиљну војну снагу. Недовољно наоружање им није дозвољавало да издрже борбу с европским силама.
Друштвена структура није олакшавала владину делатност. 4/5 становника су били сељаци који су најчешће располагали само малим делом земље. По градовима су живили и многобројни трговци који су успевали да произведу предмете потребне за свакодневни живот, али и уметничка дела. Трговци су имали важну улогу, поготово за унутрашњу размену у којој је речни промет надокнађивао недостатак копнених путева, премда они немају друштвеног утицаја. Трговци и занатлије су се организовали у цехове, а сељаци често у удружења ради заштите и одржавања брана. Цехови и удружења су била добровољна и поприлично равнодушна према политичким и националним питањима.
Постојале су две категорије племства. Прво племство је дворско манџурско племство повезано крвним везама, које је до деветог колена имало титуле принчева. То су били „царски род” у којему су мушки потомци првог манџурског цара примали годишњу пензију, али нису имали право јавне службе, а ретко и место у влади због честих сплетки. Друго племство је „даровано” (највећа је војводска титула) као награда за војне и грађанске услуге цару, а које су значиле доделу земље и пензије. То племство не чини сталеж и не поседује племићке повластице. Постојала је такође још једна класа којој нити једна друга није била слична, класа учењака. Она се одабирала путем „Царског испита” где су се међу ученима одређивали они који ће обављати судске и управне функције. Тај одабир, који је настао у 7. веку, је имао демократски облик који је опстао све до 19. века. Расправа о филозофској теми из кинеских класичних текстова, обликовање стихова и лепо писање су били важни делови испита. Природне науке нису биле заступљене међу предметима за испитно такмичење. Када се кандидатима давало да напишу историјски оглед, реч је била о кинеској историји. Влада, иако се није бавила организовањем наставе, придавала је велику важност испитним питањима. Класа чиновника које Европљани називају „мандарини” остали су привржени кинеским традиционалним схватањима како би одржали традицију.[9]
Bilik, Naran. "Names Have Memories: History, Semantic Identity and Conflict in Mongolian and Chinese Language Use." Inner Asia 9.1 (2007): 23–39. стр. 34
—— (2010). The Wobbling Pivot: China since 1800. Malden, MA: Wiley-Blackwell. ISBN978-1-4051-6079-7.
Crossley, Pamela Kyle; Siu, Helen F.; Sutton, Donald S. (2006). Empire at the Margins: Culture, Ethnicity, and Frontier in Early Modern China. University of California Press. ISBN978-0-520-23015-6.
Ebrey, Patricia (1993), Chinese Civilization: A Sourcebook (2nd изд.), New York: Simon and Schuster, ISBN978-0-02-908752-7.
—— (2010). The Cambridge Illustrated History of China. Cambridge University Press. ISBN978-0-521-12433-1.
Hsü, Immanuel C. Y. (1990), The rise of modern China (4th изд.), New York: Oxford University Press, ISBN978-0-19-505867-3.
Kaske, Elisabeth (2008). The politics of language in Chinese education, 1895–1919. Leiden: BRILL. ISBN978-90-04-16367-6.
Li, Gertraude Roth (2002), „State building before 1644”, Ур.: Peterson, Willard, The Ch'ing Empire to 1800, The Cambridge History of China, 9, Cambridge: Cambridge University Press, стр.9—72, ISBN978-0-521-24334-6.
Liu, Kwang-Ching; Smith, Richard J. (1980), „The Military Challenge: The North-west and the Coast”, Ур.: Fairbank, John K.; Liu, Kwang-Ching, Late Ch'ing, 1800–1911, Part 2, Cambridge History of China, 11, Cambridge, England: Cambridge University Press, стр.202—273, ISBN978-0-521-22029-3.
Myers, H. Ramon; Wang, Yeh-Chien (2002), „Economic developments, 1644–1800”, Ур.: Peterson, Willard, The Ch'ing Empire to 1800, The Cambridge History of China, 9, Cambridge: Cambridge University Press, стр.563—647, ISBN978-0-521-24334-6.
Reynolds, Douglas Robertson (1993). China, 1898–1912: The Xinzheng Revolution and Japan. Cambridge, Mass: Council on East Asian Studies Harvard University: Distributed by Harvard University Press. ISBN978-0-674-11660-3.
Rowe, William T. (2002), „Social stability and social change”, Ур.: Peterson, Willard, The Ch'ing Empire to 1800, The Cambridge History of China, 9, Cambridge: Cambridge University Press, стр.473—562, ISBN978-0-521-24334-6.
—— (2009), China's Last Empire: The Great Qing, History of Imperial China, Cambridge, MA: Harvard University Press, ISBN978-0-674-03612-3.
Spence, Jonathan D. (2012). The Search for Modern China (3rd изд.). New York: Norton. ISBN978-0-393-93451-9.
Wright, Mary Clabaugh (1957). The Last Stand of Chinese Conservatism: The T'ung-Chih Restoration, 1862–1874. Stanford: Stanford University Press. ISBN978-0-80470475-5.
Bickers, Robert (2011). The Scramble for China: Foreign Devils in the Qing Empire, 1832–1914. Penguin. ISBN978-0-7139-9749-1.
Cotterell, Arthur (2007). The Imperial Capitals of China – An Inside View of the Celestial Empire. London: Pimlico. ISBN978-1-84595-009-5.
Dunnell, Ruth W.; Elliott, Mark C.; Foret, Philippe; ., ур. (2004). New Qing Imperial History: The Making of Inner Asian Empire at Qing Chengde. Routledge. ISBN978-1-134-36222-6.
Esherick, Joseph; Kayalı, Hasan; Van Young, Eric, ур. (2006). Empire to Nation: Historical Perspectives on the Making of the Modern World. Rowman & Littlefield. ISBN978-0-7425-4031-6.
Fairbank, John K.; Liu, Kwang-Ching, ур. (1980), Late Ch'ing 1800–1911, Part 2, The Cambridge History of China, 11, Cambridge: Cambridge University Press, ISBN978-0-521-22029-3.
Owen, Stephen, "The Qing Dynasty: Period Introduction," in Stephen Owen, ed. An Anthology of Chinese Literature: Beginnings to 1911. New York: W. W. Norton, 1997. pp. 909–914. (. ().
Peterson, Willard, ур. (2003), The Ch'ing Empire to 1800, The Cambridge History of China, 11, Cambridge: Cambridge University Press, ISBN978-0-521-24334-6.
Rowe, William T. (2009). The Great Qing. Cambridge, MA: Harvard University Press. ISBN978-0-674-03612-3.
Smith, Richard Joseph (2015). The Qing Dynasty and Traditional Chinese Culture. Rowman and Littlefield. ISBN978-1-4422-2193-2.
Spence, Jonathan (1997). God's Chinese Son: The Taiping Heavenly Kingdom of Hong Xiuquan. New York: W. W. Norton & Company. ISBN978-0-393-31556-1.
Struve, Lynn A. (1968). Voices from the Ming-Qing Cataclysm: China in Tigers' Jaws. New Haven: Yale University Press. ISBN978-0-300-07553-3.
Waley-Cohen, Joanna (2006). The culture of war in China: empire and the military under the Qing dynasty. I.B. Tauris. ISBN978-1-84511-159-5.
Woo, X.L. (2002). Empress dowager Cixi: China's last dynasty and the long reign of a formidable concubine: legends and lives during the declining days of the Qing dynasty. Algora Publishing. ISBN978-1-892941-88-6.
Zhao, Gang (2013). The Qing Opening to the Ocean: Chinese Maritime Policies, 1684–1757. University of Hawaii Press. ISBN978-0-8248-3643-6.
Ho, Ping-Ti (1967), „The Significance of the Ch'ing Period in Chinese History”, The Journal of Asian Studies, 26 (2): 189—195, JSTOR2051924, doi:10.2307/2051924.
—— (1998), „In Defense of Sinicization: A Rebuttal of Evelyn Rawski's 'Reenvisioning the Qing'”, The Journal of Asian Studies, 57 (1): 123—155, JSTOR2659026, doi:10.2307/2659026.
Rawski, Evelyn S. (1996), „Reenvisioning the Qing: The Significance of the Qing Period in Chinese History”, The Journal of Asian Studies, 55 (4): 829—850, JSTOR2646525, doi:10.2307/2646525.
Waley-Cohen, Joanna (2004), „The New Qing History”, Radical History Review, 88 (1): 193—206, doi:10.1215/01636545-2004-88-193.