Када су се скитски-парниномади (Асирци су их називали Ашкузи) населили у Партији и изградили мало назависно краљевство, оно се уздигло под краљем Митридатом I Партским (171—138. п. н. е.). Касније, на врхунцу своје моћи, партски утицај је досезао све до Убра у Арабији, средишта путева у трговини тамјаном.
Релативно мало се зна о Партима у поређењу са Римским царством или Ахменидским краљевство, с обзиром да је мало њихове литературе преживело. Стога, о партској историји великим делом сазнајемо из страних извора, новчића и натписа. Чак је и име којим су се називали спорно због недостатка домаћих извора. Неколико грчких аутора, чији фрагменти су сачувани, укључујући Аполодуса из Артемиде и Исидора из Каракса, писало је под партском управом. Њихова моћ заснивала се на комбинацији герилског ратовања коњаничких номадских племена, и организационих вештина довољних да се изгради и управља пространим царством - иако оно никада није достигло снагу персијских царстава која су му претходило и која су настала после њега. Вазалске краљевине су чиниле велики део њихове територије а грчки градови су уживали одређену аутономију.
Андрагорасов новчић, последњег селеукидског сатрапа Партије. Прогласио је независност око 250. п. н. е.
Андрагор (?-238. п. н. е.) био је последњи селеукидски сатрап Партије, под селеукидским владарима Антиохом I Сотером и Антиохом II Теосом. Андагор је покушао да се избори за независност у време када је Селеукидско царство било уплетено у рат са Птолемејским Египтом. У знак отпора исковао је кованице на којима се налазио његов лик са диадемом на глави и његовим именом. Андрагон је био сусед, савременик, а вероватно и савезник Диодота I у Бактрији, који се такође у отприлике исто време борио против Селеукида за независност, створивши Грчко-бактријску краљевину.
Ковани новац Арсака I. Задња страна приказује војника са луком у седећем положају, натпис десно је на грчком ΑΡΣΑΚ[ΟΥ], а натпис испод лука је на Арамејском.
Племе Парти, номадски народ иранског порекла, које је првобитно говорило источноирански језик а касније постало познато под именом Парти, дошло је на Иранску висораван из средње Азије. Били су врхунски коњаници, познати по „Партском хицу“: окретању уназад при пуном галопу како би испалили стрелу директно иза себе. Око 238. п. н. е. њихов краљ Арсак свргнуо је Андрагора и успоставио независност своје династије од селеукидског царства у удаљеним деловима северног Ирана, на којима се данас налази Туркменистан.
„Он (Арсак) већ је био навикнут на живот отимања и пљачкања, када је чуо за пораз Селеука у борби са Галима. Ослобођен страха од краља, напао је Парте са групом својих лопова, савладао њиховог префекта Андрагора, и пошто га је убио преузео власт над државом“ Justin, xli. 4.
Потомци Арсака владали су све док Антиох III није напао Партију 209. п. н. е., освојио главни град Хекатомпил и наставио напред према Хирканији. Партски краљ Арсак II наводно је успешно молио за мир, и Партија је признала селеукидску власт. Антиох III је толико добро осигурао Партију да је наставио даље према истоку ка Бактрији, где се три године борио против грчко-бактријског краља Еутидемуса I, а затим је наставио ка Индији.
Све до 2. века п. н. е. Парти нису успевали да профитирају од континуалног слабљења селеукидског царства, да би затим постепено заузели све његове територије источно од Сирије. Када су Парти заузели Херат, кретање трговине дуж Пута свиле је пресечено и посталександровско хеленистичко грчко-бактријско краљевство је било осуђено на пропаст.
Селеукидски монарси покушали су да задрже партску експанзију; Антиох IV провео је своје последње године у борби против настајућих иранских држава. Након његове смрти 164. п. н. е., Парти су искористили династичка превирања и дошли до још веће користи.
До 129. п. н. е. Партија је контролисала земље све до Тигра, и успоставила своје зимско утврђење на његовој обали код Ктесифона, низводно од данашњег Багдада. Ктесифон је тада био мало предграђе тачно са друге стране реке од Селеукије, најхеленистичнијег града западне Азије. Пошто су зависили од богатства и трговине коју је обезбеђивала Селеукија, партска војска је ограничила своје упаде, омогућивши граду да задржи своју независност. За време највећих врућина месопотамског лета партска армија се повлачила до древних персијских престоница Сусе и Екбатане (данашњи Хамадан).
Почевши од око 130. п. н. е., Парти су претпели више упада скитских номада, у којима су погинули краљеви Фраат II и Артабан I. Скити су поново напали Партију око 90. године п. н. е., и поставили краља Санатрука на партски престо.
Парти су били политеисти и веровали су у разна божанства. Упоредо са ширењем партске државе, примили су верске утицаје од Персијанаца и других покорених народа. По том основу, једна од најзначајнијих религијских система на подручју Партског царства био је зороастризам. Почевши од 1. века нове ере, у западним областима Партског царства, првенствено у Месопотамији, почиње да се шири рано хришћанство.[1]
Hill, John E. 2004. The Western Regions according to the Hou Hanshu. Draft annotated English translation.
Hill, John E. 2004. The Peoples of the West from the Weilue 魏略 by Yu Huan 魚豢: A Third Century Chinese Account Composed between CE 239 and 265. Draft annotated English translation.
An, Jiayao (2002), „When Glass Was Treasured in China”, Ур.: Juliano, Annette L. and Judith A. Lerner, Silk Road Studies: Nomads, Traders, and Holy Men Along China's Silk Road, 7, Turnhout: Brepols Publishers, стр.79—94, ISBN978-2-503-52178-7.
Assar, Gholamreza F. (2006). A Revised Parthian Chronology of the Period 91-55 BC. Parthica. Incontri di Culture Nel Mondo Antico. 8: Papers Presented to David Sellwood. Istituti Editoriali e Poligrafici Internazionali. ISBN978-8-881-47453-0. ISSN1128-6342.
Ball, Warwick (2016), Rome in the East: Transformation of an Empire, 2nd Edition, London & New York: Routledge, ISBN978-0-415-72078-6.
Bivar, A.D.H. (2007), „Gondophares and the Indo-Parthians”, Ур.: Curtis, Vesta Sarkhosh and Sarah Stewart, The Age of the Parthians: The Ideas of Iran, 2, London & New York: I.B. Tauris & Co Ltd., in association with the London Middle East Institute at SOAS and the British Museum, стр.26—36, ISBN978-1-84511-406-0.
Curtis, Vesta Sarkhosh (2007), „The Iranian Revival in the Parthian Period”, Ур.: Curtis, Vesta Sarkhosh and Sarah Stewart, The Age of the Parthians: The Ideas of Iran, 2, London & New York: I.B. Tauris & Co Ltd., in association with the London Middle East Institute at SOAS and the British Museum, стр.7—25, ISBN978-1-84511-406-0.
de Crespigny, Rafe (2007), A Biographical Dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD), Leiden: Koninklijke Brill, ISBN978-90-04-15605-0.
Demiéville, Paul (1986), „Philosophy and religion from Han to Sui”, Ур.: Twitchett and Loewe, Cambridge History of China: the Ch'in and Han Empires, 221 B.C. – A.D. 220, 1, Cambridge: Cambridge University Press, стр.808—872, ISBN978-0-521-24327-8.
Garthwaite, Gene Ralph (2005), The Persians, Oxford & Carlton: Blackwell Publishing, Ltd., ISBN978-1-55786-860-2.
Green, Tamara M. (1992), The City of the Moon God: Religious Traditions of Harran, BRILL, ISBN978-90-04-09513-7.
Howard, Michael C. (2012), Transnationalism in Ancient and Medieval Societies: the Role of Cross Border Trade and Travel, Jefferson: McFarland & Company.
Katouzian, Homa (2009), The Persians: Ancient, Medieval, and Modern Iran, New Haven & London: Yale University Press, ISBN978-0-300-12118-6.
Kennedy, David (1996), „Parthia and Rome: eastern perspectives”, Ур.: Kennedy, David L.; Braund, David, The Roman Army in the East, Ann Arbor: Cushing Malloy Inc., Journal of Roman Archaeology: Supplementary Series Number Eighteen, стр.67—90, ISBN978-1-887829-18-2
Lightfoot, C.S. (1990), „Trajan's Parthian War and the Fourth-Century Perspective”, The Journal of Roman Studies, 80: 115—126, JSTOR300283, doi:10.2307/300283
Mawer, Granville Allen (2013), „The Riddle of Cattigara”, Ур.: Nichols, Robert; Woods, Martin, Mapping Our World: Terra Incognita to Australia, Canberra: National Library of Australia, стр.38—39, ISBN978-0-642-27809-8.
Mommsen, Theodor (2004) [original publication 1909 by Ares Publishers, Inc.], The Provinces of the Roman Empire: From Caesar to Diocletian, 2, Piscataway (New Jersey): Gorgias Press, ISBN978-1-59333-026-2.
Morton, William S.; Lewis, Charlton M. (2005), China: Its History and Culture, New York: McGraw-Hill, ISBN978-0-07-141279-7.
Posch, Walter (1998), „Chinesische Quellen zu den Parthern”, Ур.: Weisehöfer, Josef, Das Partherreich und seine Zeugnisse, Historia: Zeitschrift für alte Geschichte, vol. 122 (на језику: немачки), Stuttgart: Franz Steiner, стр.355—364.
Sellwood, David (1976). „The Drachms of the Parthian "Dark Age"”. The Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland. Cambridge University Press. 1: 2—25. JSTOR25203669.
Shahbazi, Shahpur A. (1987), „Arsacids. I. Origin”, Encyclopaedia Iranica, 2: 255
Shayegan, Rahim M. (2007), „On Demetrius II Nicator's Arsacid Captivity and Second Rule”, Bulletin of the Asia Institute, 17: 83—103
Shayegan, Rahim M. (2011), Arsacids and Sasanians: Political Ideology in Post-Hellenistic and Late Antique Persia, Cambridge: Cambridge University Press, ISBN978-0-521-76641-8
Sheldon, Rose Mary (2010), Rome's Wars in Parthia: Blood in the Sand, London & Portland: Valentine Mitchell, ISBN978-0-85303-981-5
Syme, Ronald (1939), The Roman Revolution, Oxford: Oxford University Press, ISBN978-0-19-280320-7
Torday, Laszlo (1997), Mounted Archers: The Beginnings of Central Asian History, Durham: The Durham Academic Press, ISBN978-1-900838-03-0
Wang, Tao (2007), „Parthia in China: a Re-examination of the Historical Records”, Ур.: Curtis, Vesta Sarkhosh and Sarah Stewart, The Age of the Parthians: The Ideas of Iran, 2, London & New York: I.B. Tauris & Co Ltd., in association with the London Middle East Institute at SOAS and the British Museum, стр.87—104, ISBN978-1-84511-406-0.
Waters, Kenneth H. (1974), „The Reign of Trajan, part VII: Trajanic Wars and Frontiers. The Danube and the East”, Ур.: Temporini, Hildegard, Aufstieg und Niedergang der römischen Welt. Principat. II.2, Berlin: Walter de Gruyter, стр.415—427.
Yü, Ying-shih (1986), „Han Foreign Relations”, Ур.: Twitchett, Denis and Michael Loewe, Cambridge History of China: the Ch'in and Han Empires, 221 B.C. – A.D. 220, 1, Cambridge: Cambridge University Press, стр.377—462, ISBN978-0-521-24327-8.
Young, Gary K. (2001), Rome's Eastern Trade: International Commerce and Imperial Policy, 31 BC - AD 305, London & New York: Routledge, ISBN978-0-415-24219-6.
Zhang, Guanuda (2002), „The Role of the Sogdians as Translators of Buddhist Texts”, Ур.: Juliano, Annette L. and Judith A. Lerner, Silk Road Studies: Nomads, Traders, and Holy Men Along China's Silk Road, 7, Turnhout: Brepols Publishers, стр.75—78, ISBN978-2-503-52178-7.