позориште у коме се уместо глумаца појављују лутке From Wikipedia, the free encyclopedia
Луткарско позориште је позориште у коме се уместо глумаца појављују лутке. Луткарско позориште је најчешће намењено деци али постоје луткарска позоришта која својим квалитетом могу бити веома интересантна и за одрасле.[1] Чувено је позориште „Обрасцов“ из Москве.
По начину како се управља луткама оне се деле на више типова:
Постоји пуно различитих типова лутака. Сваки има своје карактеристике, а за сваки постоји адекватни драмски материјал. Одређени типови развили су се под одређеним културним или географским условима.[1]
Енглези такве лутке зову , Италијани , Французи , Немци .[2] Те лутке имају шупље тело покривено тканином која прекрива руку луткара, па он прстима може ући у главу и руке лутке и тако је помицати. Публика види лутку од струка према горе, а ујесто ногу тканину налик на сукњу. Како су биле лаке како тежином тако и за манипулацију, биле су јако популарне код мањих путујућих театара по читавој Европи (практично је само један луткар могао одржати читаву представу) а биле су популарне и по Кини.[1]
Таквим луткама се манипуше одоздо - штаповима. Луткар већим и дужим помиче читавог лутка, а мањим помиче руке и по потреби ноге. Тај тип лутака традиционалан је на индонезијским острвима [[Јава (острво)|Јави и Балију, где су познате као вајанг голек. У Европи су дуго времена биле ограничене на рајнску област, све док их почетком 20. века Ричард Тешнер није почео користити у Бечу. У Москви је са њима експериментисала Нина Ефимова, и тиме можда инспирисала московски државни театар ког је водио режисер Сергеј Образцов, да током 1930-их постави на сцену бројне представе са тим типом лутака. Након Другог светског рата Образцов је често гостовао по земљама источне Европе па је то удстицало развој луткарства у тим земљама.[1] Такве лутке захвалне су за споре покрете, док за нормалне и брже треба и по 2-3 луткара да манипулирају једном лутком на сцени.[1]
То су лутке којима се управља одозго, помоћу конаца или жичица (што је чешће). Они воде до свих екстремитета и осталих важних делова лутке, тако да се помицањем може изазвати разне покрете, од седења, лежања, скакања, окретања - заправо готово све могуће. Једноставна марионета може имати девет жичица, по једну за сваку ногу, руку, раме и уво (да се може покретати глава), и једну на базу кичме (за клањање). Уколико су потребни специјални ефекти број жичица се може удвостручити па и утростручити. Манипулација марионетама са много жичица је врло компликован посао и захтева велику вештину, јер је крстом на ком су нанизане све те жичице врло тешко управљати.[1]
Поред тродимензионалних, постоји и читава породица дводимензионалних равних лутака. Њима се манипулише исто тако одозго као марионетама. Изгледа да настале у Енглеској као нуспродукт штампарија око 1811. као својеврсни театарски сувенир.[1]
То је специјални тип равне лутке, чија се сенка види на прозирном заслону. Оне су се изрезивале од коже или неког другог непрозирног материјала. Такви су традиционални театри на Јави, Балију и Тајланду, до Европе су стигли у 18. веку.[1]
Тих пет типова нису и сви које користе театри, јер постоје и лутке које пред публиком носе њихови аниматори то су јапанске лутке - бунраку, назване по њиховом креатору из 18. века Уемуру Бунракукену. Тим великим луткама управљају чак три луткара, главни аниматор контролише кретње главе, обрва и очију и десне руке, други аниматор помиче леву руку, а трећи се брине о ногама.[1]
Постоји још један тип а то су лутке за плес (), које су биле популарне током 18 - 19. века. Њих су користили улични свирачи. Те мале фигуре биле су направљене да изгледају као да плешу, кретања су им биле мање-више случајне, са малим варијацијама, јер су само једним концем биле повезане са свирачевим коленом.[1]
Луткарство је вероватно настало из ритуалних маски и обичаја коришћења минијатурних људских фигура у магијске сврхе.[2]
Први писани документи о луткарском театру у Европи сежу до 5. века п. н. е., о њему је писао грчки историчар Ксенофонт у Simpoziju (Συμπόσιον). Године 422. п. н. е., да је приликом посете кући Атењанина Калије гледао предсаву луткара - Фотеина Сиракужанина.[3] Како слични документи не постоје за стање у Кини, Индији, Јави и другде по Азији, није могуће прецизно одредити кад су се почеле приказивати прве представе, али и оне су започеле давно.[1] Неки стручњаци сматрају да се луткарство родило у Индији, те да је преко Персије и Арабије дошло до Грчке и Рима.[3]
Прво је развијена марионета, лутка која се покреће концима. За њу су знали антички народи Египћани, Индијци и Грци. Аристотел је описао марионету пишући о врховном божанству, по њему он/оно управља људима исто као луткар - помичући конце.[3] Марионета је име добила у Француској за средњег века кад је реч ( или ) била синоним за лутку девице Марије. Та лутка се користила као играчка, али и у представама - црквеним приказањима библијских садржаја. Та се пракса наставила и након Тридентског концила 1563. који је начелно био против луткарских представа.[2] У Европи од средњег века тиња ривалитет између два типа лутака; марионете и мале ручне лутке дрвене главе са екстремитетима који се покрећу. Марионете су одувек биле на већој цени код виших класа на дворовима а ручне лутке код сиротиње на сајмиштима.[2]
Марионетски театри су својим репертоаром, раскошном сценографијом и костимографијом постали конкуренција другим театрима и осталим формама елитне културе, па су постали омиљени на племићким дворовима, а након тог и међу обичним грађанима кад су се почеле градити театарске зграде.[2] Театри са ручним луткама били су мали (породични) путујући, често пуно социјално осетљивији и критичнији, али су масовно банкротирали у међуратном периоду.[2]
На Сицилији су током 16. века почели израђивати поприлично велике лутке (готово људских димензија)[2], за упризорење витешких поема као што су Песма о Ролану или Бесни Орландо[4] за које им је требало и до 300 лутака.[2] Из те традиције родила се Опера деи Пупи која је 2008. уврштена на Унесков Списак нематеријалне светске баштине у Европи.[4]
Луткарство је у Италији било нарочито популарно у периоду између 18 - 19. века, кад је сваки већи град имао по барем један луткарски театар, а за време сајма и по неколико, јер би се тад сјатило и по неколико путујућих театара, који су процвали у том времену. По Шпанији су се најчешће изводиле витешке легенде и романсе.[2] По земљама немачким земљама Светог римског царства је традиција путујућих марионетских театара документована још у 10. веку. Током 16. и 17. века био је јак утицај путујућих из трупа из Енглеске званих - , који су често изводили мешане представе са глумцима и марионетама заједно. Те исте трупе покупиле су са тих турнеја легенду о Доктору Фаусту и пренеле је у Енглеску. Она је инспирисала Кристофера Марлоуа да напише свог Доктора Фауста, који се адаптиран изводио као марионетска представа и као такав утицао на Гетеа.[2] У то време дотад номадски - марионетски театри почели су да добијају статус врхунске дворске забаве. У тој атмосфери је Јозеф Хајдн компонирао музику за пет луткарских опера које су извођене на дворовима Естерхаза, а Хајнрих фон Клајст је 1810 написао у берлинским новинама есеј , у ком је марионете претпоставио људској несавршености.[2] Француској су се марионетски театри почели ширити крајем 16. века, у Паризу су постале популарне представе са класичним италијанскими ликовима из театара као што су и .[2] Након периода велике славе коју су уживали током владавине Lуја , почетком 18. века су изгубили популарност. због нарасле конкуренције па су одтад животарили по сајмиштима. У Енглеској су марионетски театри успешно егзистирали од половице 16. века и успевали су да опстану и онда кад су остали театри банкротирали, захваљујући бурлескама са ликовима као што су Панч и Џуди. Посустали су у 19. веку кад су њихов посао по сајмовима преузели театри са лако преносивим - Ручним луткама (зевалицама).[2]
Марионетски театри су доживели ренесансу почетком 20. века, кад су славни писци и музичари као; Метерлинк, Жари, Гелдерод, Лорка и Арто почели су да стварају дела за њих.[2] У то време је авангардни редитељ Ервин Пискатор открио да су марионете искористиве у пропагандно-политичке сврхе због своје сугестивности.[2] Бројни други театарски реформатори су у њима видели велике могућности, као руски симболист Фјодор Сологуб или енглески модерниста Едвард Крејг који је у есеју објављеном 1908. изнео тезу о идеалном извођачу - (супер-лутки), будући да се јединство стила којем је тежио, може постићи једино са имперсоналним марионетама а не са глумцима који у комад уносе превише властите личности.[5] У то доба велики успех доживио је комад Убу рои француског књижевника Алфреда Жарија.[2]
Након Првог светског рата луткарство се снажно развило у Чешкој у том је предњачио Јосеф Скупа који је измислио сатиричне ликове Спејбла и Хурвинека (отац и син) и увесељавао публику у свом плзењском театру - и на гостовањима по читавој земљи.[6] Тад је у Прагу - 1929. основано међународно удружење - , које је и данас кровна организација луткара света.
Након Другог светског рата луткари су почели да траже инспирацију у магијској и ликовној снази лутака, као Дарио Фо у Италији или Петер Шуман и његова америчка трупа - која је 1960-их експериментисала са луткама наднаравне величине.
Велики успех постигле су лутке из Мапета које је креирао Џим Хенсон са супругом Џејн, оне су се почеле емитовати у новембру 1969. у емисији Улица Сезам.[7]
На Далеком истоку превладава традиција Лутака на штапу, које су по кинеским театрима различите величине, због различите традиције по покрајинама. Заједничко им је да најчешће немају ноге и да су им лица обојена у стилу Пекиншке опере па боје одређују њихов карактер. Јапански - бунраку је специфичан жанр театра са великим, али лаганим луткама и властитим репертоаром.[2]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.