Дијагностика је поступак којим се дефинише болест или патолошко стање, односно процес који води до дијагнозе болести. У том процесу лекар се руководи симптомима и знаковима болести. Под симптомима се подразумевају тегобе које сам болесник примећује, док знакове болести лекар уочава на пацијенту.
Дијагнозу, (која је у суштини закључак о једној болести), не треба поистовећивати са дијагностиком (срп.), која је јасно прописана методологија прикупљања података, и чијом међусобном анализом и упоређивањем треба да проистекне закључак, односно дијагноза једне болести на основу њених битних обележја и појава. Дијагноза се може дафинисати и као закључак о свим аспектима (видовима) болести, настао након прикупљених чињеница које су међусобно детаљно анализиране.[1][2]
Анамнеза (грч. – сећање) је циљани разговор, којим лекар из пацијентовог исказа сазнаје оно што је битно за постављање дијагнозе. Анамнеза се састоји из:
(лат. – болест) - запажања самог пацијента од тренутка када је болест почела да га мучи до тренутка прегледа;
(породична историја болести) болести од којих су боловали чланови породице болесника
(лат. - живот) - сећање на друге болести од којих је болесник боловао или евентуално још болује у животу.
Некад због природе болести није могућа комуникација са болесником (несвест, малодобност, душевне болести итд), па се анамнеза узима од трећег лица (родбина, старатељ) и тако узета анамнеза се зове хетероанамнеза (грч. - други).
Физикални преглед је прикупљање информација о стању здравља болесника чулима лекара. Приликом физикалног прегледа користе се само најосновнији медицински инструменти: фонендоскоп, манометар, неуролошки чекић, стетоскоп, лупа итд.
Пре физикалног прегледа пацијент мора бити релаксиран што се може омогућити уз разговор, те при обављању прегледа треба пратити израз пацијентовог лица. На пример, при папацији абдомена израз пацијентовог лица често говори о присуству или одсуству болова.
Мада се генерално избегава додиривање пацијента без преледа, ипак, благо тапшање по рамену може бити и део лечења јер даје осећај топлоте. Током физикалног прегледа додир је дозвољен и често може бити и користан када је пацијент под стресом примања лоших вести.
И код оваквих физичких додиривања пацијента довољан је само благи стисак руке да би се пацијент охрабрио, али и тада треба бити веома опрезан и водити рачуна о личности самог пацијента као и о могућности присуства других лица, те водити рачуна како то може бити интерпретирано од стране трећег лица.
перкусија - лупкање. Лупкањем одређених делова тела болесника производе се различити звукови или покрети тела на основу којих се доноси одређени закључак;
палпација - пипање.
Ово су основни методи. Постоји читава палета комбинованих метода и „трикова“ због којих, и поред напредовања науке и технике, физикални преглед лекара и даље чини основни дијагностички метод. Иако се у литаратури не наводи као посебан метод, чуло мириса је и те како важно у постављању дијагнозе. Неки лекари сматрају да је интуиција посебни облик мишљења који се стиче искуством и који доводи до дијагнозе без јасног узрочно последичног низа у мисаоном процесу.
Остали дијагностички методи почињу да добијају на значају у 20. веку, наглим развојем хемије, физике и техничких наука, и данас представљају неодвојиви део процеса дијагностике већине болести и патолошких стања. Примери:
Први забележени примери медицинске дијагнозе налазе се у записима Имхотепа (2630–2611. п. н. е.) у древном Египту (Папирус Eдвина Смита).[3]Вавилонски медицински уџбеник, Дијагностички приручник, који је написао Есагил кин-апли (фл. 1069–1046. п. н. е.), увео је употребу емпиризма, логике и рационалности у дијагностици обољења или болести.[4] </ref> Традиционална кинеска медицина, како је описано у Унутрашњем канону Жутог цара или Хуангди Нејђинг, прецизирала је четири дијагностичке методе: преглед, аускултација-олфакција, испитивање и палпација.[5] Познато је да је Хипократ постављао дијагнозе тестирајући мокраћу својих пацијената и миришући њихов зној.[6]
Проблеми с дијагнозом представљају доминантан разлог плаћања медицинских злоупотреба, и чине 35% укупних плаћања према резултатима студије која је обухватала податке за период од 25 година и са 350.000 захтева.[7]
Прекомерна дијагноза
Главни чланак: Прекомерна дијагноза
Прекомерна дијагноза је дијагноза „болести” која никада неће узроковати симптоме или смрт током живота пацијента.[8] Она је проблем зато што непотребно претвара људе у пацијенте и зато што може да доведе до економске штете[9] (прекомерне употребе) и третмана који могу нанети штету. Прекомерна дијагноза се јавља када је болест правилно дијагнозирана, али дијагноза је небитна. Тачна дијагноза може да буде неважна, јер лечење болести није доступно, није потребно или се не жели.[10]
Грешке
Према извештају Националне академије наука, инжењерства и медицине из 2015. године, већина људи ће доживети најмање једну дијагностичку грешку током свог живота.[11][12]
Кашњења
Када се поставља медицинска дијагноза, време кашњења је временско одлагање док се не направи корак ка дијагнози болести или стања. Врсте времена кашњења су углавном:
Време кашњења од почетка до медицинског сусрета, време од појаве симптома до посете лекару[13]
Време кашњења од сусрета до дијагнозе, време од првог медицинског сусрета до дијагнозе[13]
Време кашњења због кашњења у читању рендгенских снимака наведено је као велики изазов у пружању неге. Одељење за здравство и социјалне услуге је наводно открило да је тумачење рендгенских снимака ретко доступно лекарима хитне помоћи пре отпуштања пацијента.[14]
Први забележени примери медицинске дијагнозе налазе се у списима Имхотепа (2630–2611. п. н. е.) у старом Египту (Папирус Едвина Смита).[15]Вавилонски медицински уџбеник, Дијагностички приручник који је написао Есагил-кин-апли (деловао 1069–1046. п. н. е.), увео је употребу емпиризма, логике и рационалности у дијагнози болести или болести.[16]Традиционална кинеска медицина, као што је описано у унутрашњем канону жутог цара или Хуангди неиђинг, наводи четири дијагностичке методе: инспекцију, аускултацију-олфакцију, испитивање и палпацију.[17] Познато је да Хипократ поставља дијагнозе тако што је пробао урин својих пацијената и мирисао њихов зној.[18]
H. F. J. Horstmanshoff; Stol, Marten; Cornelis Tilburg (2004). Magic and Rationality in Ancient Near Eastern and Graeco-Roman Medicine. Brill Publishers. стр.97—98. ISBN978-90-04-13666-3.
Johnson, P. E.; Duran, A. S.; Hassebrock, F.; Moller, J.; Prietula, M.; Feltovich, P. J.; Swanson, D. B. (1981). „Expertise and Error in Diagnostic Reasoning”. Cognitive Science. 5 (3): 235—83. doi:10.1207/s15516709cog0503_3.
Chan, K. W.; Felson, D. T.; Yood, R. A.; Walker, A. M. (1994). „The lag time between onset of symptoms and diagnosis of rheumatoid arthritis”. Arthritis and Rheumatism. 37 (6): 814—20. PMID8003053. doi:10.1002/art.1780370606.
H. F. J. Horstmanshoff, Marten Stol, Cornelis Tilburg (2004), Magic and Rationality in Ancient Near Eastern and Graeco-Roman Medicine, pp. 97–98, Brill Publishers. . ISBN90-04-13666-5.Недостаје или је празан параметар |title= (помоћ)
Berger D (јул 1999). „A brief history of medical diagnosis and the birth of the clinical laboratory. Part 1--Ancient times through the 19th century”. Mlo. 31 (7): 28—30, 32, 34—40. PMID10539661.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
Diamandopoulos AA, Goudas PC (2005). „The late Greco-Roman and Byzantine contribution towards the evolution of laboratory examinations of bodily excrement. Part 2: sputum, vomit, blood, sweat, autopsies”. Clinical Chemistry and Laboratory Medicine. 43 (1): 90—96. PMID15653449. S2CID23368409. doi:10.1515/CCLM.2005.014.
Ginzburg C (1984). „Morelli, Freud, and Sherlock Holmes: Clues and Scientific Method”. Ур.: Eco U, Sebeok T. The Sign of Three: Dupin, Holmes, Peirce. Bloomington, IN: History Workshop, Indiana University Press. стр.81—118. ISBN978-0-253-35235-4. LCCN82049207. OCLC9412985.
Lindberg DC, Shank MH (2013). The Cambridge history of science. Volume 2, Medieval science. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN9780511974007. doi:10.1017/CHO9780511974007.
Manuel DE (1996). Marshall Hall (1790-1857): Science and Medicine in Early Victorian Society. Clio medica. 37. Rodopi.
Mark JJ (децембар 2022). „Egyptian medical treatments”. World History Encyclopedia. Приступљено 8. 12. 2022.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
Peña JC (2002). „El concepto de enfermedad y de los padecimientos del riñón en la medicina náhuatl. Síntesis de la medicina precolombina mesoamericana” [The concept of illness and kidney diseases in Nahuatl medicine. Synthesis of Mesoamerican pre-Columbian medicine]. Revista de investigacion clinica (на језику: шпански). 54 (5): 474—481. PMID12587423.
Scurlock JA, Andersen BR (2005). Diagnoses in Assyrian and Babylonian Medicine: Ancient Sources, Translations, and Modern Medical Analyses. University of Illinois Press. ISBN978-0-252-02956-1. JSTOR10.5406/j.ctt2ttfm5.
Sivin N (1993). „Huang-ti nei-ching” [Yellow Emperor's Inner Canon]. Ур.: Loewe M. Early Chinese Texts: A Bibliographical Guide. Berkeley: Institute for East Asian Studies, University of California, Berkeley. ISBN978-1-55729-043-4. LCCN93040281. OCLC29356935.
Skinner P (2001). „Unani-tibbi”[denotes Arabic or Islamic medicine]. Encyclopedia of Alternative Medicine.
Wallis F (август 2000). „Signs and senses: diagnosis and prognosis in early medieval pulse and urine texts”. Social History of Medicine. 13 (2): 265—278. PMID14535256. doi:10.1093/shm/13.2.265.CS1 одржавање: Формат датума (веза)