Јупитер отац и господар богова у класичној староримској митологији.[9][10] Победио је Титане, свргнуо свог оца Сатурна, дао Нептуну море, Плутону пакао, а за себе задржао небо и земљу. Име је добио по врховном богу Римљана, ког су Грци звали Зевс. Јупитер је бог светла. Он шаље грмљавину и муњу, заштитник је правде, истине, ћудоређа, војску зауставља у бегу и досуђује јој победу.
Кратке чињенице Јупитер, Друга имена ...
Јупитер
Краљ Богова Бог неба и грома
Припадник архаична и капитолске тријаде
Мермерна статуа Јупитера (у средини) из око100 [lower-alpha 1]
У историјско доба је Јупитер Оптимус Максимус главно божанство Рима. Најстарији храм римског државног култа на капитолију посвећен је Јупитеру, Јунони и Минерви; у њему је сенат доносио одлуке о објављивању рата, ту су се потписивали међународни уговори и војсковође приносили жртве, а победнички императори су на повратку у Рим у тријумфалној поворци најприје полазили у Јупитеров храм. По Римском царству подизани су многи храмови у част Јупитера (најчешће на брежуљцима) који су представљали симбол римске моћи. У част Јупитеру приређивале су се сваке године у септембру луди Романи.[11] У царско доба често га у култу идентификују са различитим, страним, посебно оријенталним боговима (Јупитер Оптимус Максимус Серапис, Сабазиос, Долицксенус и др.).
Обично се сматра да је Јупитер настао као бог неба. Његово препознатљиво својство је гром, а његова примарна света животиња је орао,[12] који је имао примат над осталим птицама при преузимању прорицања[13] и постао један од најчешћих симбола римске војске (види Аквила). Два амблема су често комбинована да представљају бога у облику орла који у канџама држи гром, често виђен на грчким и римским новчићима.[14] Као бог неба, био је божански сведок заклетви, светог поверења од кога зависе правда и добра владавина. Многе његове функције биле су усредсређене на Капитолско брдо, где се налазила цитадела. У Капитолској тријади био је централни чувар државе са Јуноном и Минервом. Његово свето дрво био је храст.
Статуа Јупитера, Ватикан, Рим.
Римљани су Јупитера сматрали еквивалентом грчког Зевсу,[15] а у латинској књижевности и римској уметности митови и иконографија о Зевсу прилагођени су под именом . У традицији под утицајем Грчке, Јупитер је био брат Нептуна и Диса Патера, римских еквивалената Посејдона и Хада. Сваки је председавао једно од три царства универзума: небо, воду и подземни свет. ИталскиДиеспитер је такође био бог неба који се манифестовао на дневном светлу, обично поистовећен са Јупитером.[16]Тинија се обично сматра његовим етрурским панданом.[2]
Massimo Pallottino, "Etruscan Daemonology," p. 41, and Robert Schilling, "Rome," pp. 44 and 63, both in (1981, 1992) Roman and European Mythologies, University of Chicago Press, 1992, transl. from the 1981 French edition; Giuliano Bonfante and Larissa Bonfante, (1983, 2003) The Etruscan Language: An Introduction, Manchester University Press rev. ed., pp. 24, 84, 85, 219, 225; Nancy Thomson de Grummond, (2006), Etruscan Myth, Sacred History, and Legend, University of Pennsylvania Museum of Archaeology and Anthropology, pp. 19, 53–58 et passim; Jean MacIntosh Turfa, (2012), Divining the Etruscan World: The Brontoscopic Calendar and Religious Practice Cambridge University Press, p. 62.
Pleins, J. David (2010). When the great abyss opened: classic and contemporary readings of Noah's flood ([Online-Ausg.]. изд.). New York: Oxford University Press. стр.110. ISBN978-0-19-973363-7.
West, M.L. (1966) Hesiod Theogony: 18-31; Kirk, G.S. (1970) Myth: Its meaning and function in ancient and other cultures: 214-220 Berkeley and Los Angeles; with Zeus being the Greek equivalent of Jupiter.
Iūpiter is thought to be the historically older form and Iuppiter, to have arosen through the so-called littera-rule. Compare Weiss (2010). „Observations on the littera rule”(PDF). Cornell Phonetics Lab. Ithaca, NY: Cornell University. Архивирано из оригинала(PDF) 2016-10-17. г.
Pliny Naturalis Historia X 16. A. Alföldi Zu den römischen Reiterscheiben in Germania30 1952 p. 188 and n. 11 as cited by G. Dumézil La religion reomaine archaïque Paris 1974 2nd ed., It. tr. Milan 1977 (hereafter cited as ARR) p. 215 n. 58.
Diespiter should not be confused with Dis pater, but the two names do cause confusion even in some passages of ancient literature; P.T. Eden, commentary on the Apocolocyntosis (Cambridge University Press, 1984, 2002), pp. 111–112.
Mary Beard, J.A. North, and S.R.F. Price, Religions of Rome: A History (Cambridge University Press, 1998).
Dumézil, G. (1977) La religione romana arcaica. Con un'appendice sulla religione degli Etruschi. Milano, Rizzoli. Edizione e traduzione a cura di Furio Jesi.
Dumézil, G (1988). Mitra-Varuna: An essay on two Indo-European representations of sovereignty. New York: Zone Books. ISBN0-942299-13-2.
Dumézil, G (1996). Archaic Roman religion: With an appendix on the religion of the Etruscans. Baltimore, Md: Johns Hopkins University Press. ISBN0-8018-5481-4.
Friedrich Münzer, Roman Aristocratic Parties and Families, translated by Thérèse Ridley, Johns Hopkins University Press, 1999 (originally published in 1920).
Jörg Rüpke, Anne Glock, David Richardson (translator), Fasti Sacerdotum: A Prosopography of Pagan, Jewish, and Christian Religious Officials in the City of Rome, 300 BC to AD 499, Oxford University Press, 2008.
Aicher, Peter J. (2004), Rome Alive: A Source Guide to the Ancient City, Wauconda, IL: Bolchazy-Carducci, ISBN0865164738.
Albertoni, M.; Damiani, I. (2008), Il tempio di Giove e le origini del colle Capitolino, Milan: Electa.
Ammerman, Albert (2000), „Coring Ancient Rome”, Archaeology: 78—83.
Axel Boëthius, Roger Ling, Tom Rasmussen, Etruscan and Early Roman Architecture, Yale University Press Pelican history of art, 1978, Yale University Press. 9780300052909, google books
Cristofani, Mauro, et al. "Etruscan", Grove Art Online,Oxford Art Online. Oxford University Press, accessed April 9, 2016, subscription required
Cifani, Gabriele (2008), Architettura romana arcaica: Edilizia e società tra Monarchia e Repubblica, Rome: "L'Erma" di Bretschneider.
Darwall-Smith, R. H. (1996), Emperors and Architecture: A Study of Flavian Rome, Brussels: Latomus.
Coarelli, Filippo (2014), Rome and Environs: An Archaeological Guide, Berkeley & Los Angeles: University of California Press, ISBN978-0-520-28209-4.
Flower, Harriet I. (2008), „Remembering and Forgetting Temple Destruction: The Destruction of the Temple of Jupiter Optimus Maximus in 83 BC”, Ур.: G. Gardner and K. L. Osterloh, Antiquity in Antiquity, Tubingen: Mohr Siebeck, стр.74—92, ISBN978-3-16-149411-6.
Galluccio, Francesco (2016), „Il mito torna realtà. Le decorazioni fittili del Tempio di Giove Capitolino dalla fondazione all'età medio repubblicana”, Campidoglio Mito, Memoria, Archeologia (Exhibit Catalog, Rome 1 March-19 June 2016), Eds. Claudio Parisi Presicce – Alberto Danti: 237—291.
Mura Sommella, A. (2000), „"La grande Roma dei tarquini": Alterne vicende di una felice intuizione”, Bullettino della Commissione Archeologica Comunale di Roma, 101: 7—26.
Mura Sommella, A. (2009), „Il tempio di Giove Capitolino. Una nuova proposta di lettura”, Annali della Fondazione per Il Museo Claudio Faina, 16: 333—372.
Livy (1905), Roberts, Canon; ., ур., The History of Rome, Vol. I, Everyman's Library, London: J.M. Dent & Sons, Архивирано из оригинала 2017-04-29. г., Приступљено 2017-03-23.
Mathieson, Ralph W. (2003), People, Personal Expression, and Social Relations in Late Antiquity, Vol. II, Ann Arbor: University of Michigan Press.
Michels, Agnes Kirsopp Lake (1949), „The 'Calendar of Numa' and the Pre-Julian Calendar”, Transactions & Proceedings of the APA, Vol. 80, Philadelphia: American Philological Association, стр.320—346.