Делови Банијског и Кордунашког партизанског одреда напали усташко-домобранску посаду у селу Врнограч, код Цазина. Због слабог садејства партизанских јединица напад није успео. Овом приликом погинуло је 16 партизана, међу којима и политички делегат вода у Трећем батаљону Кордунашког партизанског одреда Ђуро Баић (1921—1942), народни херој.[3][4]
3. март
У Београду агенти Специјалне полиције упали у стан Светлане Крстић, у улици Жоржа Клемансоа (данас Светогорска улица), где се одржавао партијски састанак Четвртог рејонског комитета и похапсили све присутне чланове КПЈ, међу којима је била и Јелена Ћетковић, секретар Месног комитета КПЈ за Београд.[5]
4. март
Друга чета Трећег батаљона Другог кордунашког партизанског одреда извршила неуспели напад на село Штурлић, код Слуња. У овој борби погинуло је 13 партизана, међу којима је био и командир Друге чете Вилим Гаљер (1911—1942), народни херој.[6][7]
5. март
У Јајинцима, код Београда стрељана већа група заточеника Бањичког логора, у којој је била и група од 13 жена. Међу стрељаним логорашицама, налазиле су се — Радмила Јовић Малецка (1925—1942), ученица из Београда; Наталија Дугошевић (1910—1942), учитељица из Турије, код Кучева; Александра Цана Марјановић (1910—1942), учитељица из села Поповића, код Сопота; Даница Минић (1922—1942), студенткиња фармације из Чачка; Ружица Шојић (1920—1942), студент медицине из Београда; Ружица Милановић (1920—1942), студент медицине из Јагодине; Десанка Бркић, чиновница из Крушевца; Наталија Недељковић Нана (1880—1942), земљорадница из села Грошнице, код Крагујевца и др.[8]
6. март
На периферији Панчева, полиција открила и опколила троје чланова Окружног комитета КПЈ за јужни Банат — Борислава Брацу Петрова (1921—1942), Јелисавету Бебу Петров (1919—1942) и Славка Томића Станка. Одбивши да се предају, они су пружили отпор припадницима Банатске државне страже и после вишечасовне борбе страдали. Поред мртвих тела су оставили цедуља са натписом Ми умиремо за слободу.[9][10][11]
У Београду, у улици Цара Уроша, у непосредној близини злогласног затвора „Главњача“, ударна група од четворо омладинаца — Милић Мартиновић, Ђуро Мађерчић, Бранко Булат и Никола Стринека, извршила атентат на агенте Специјалне полицијиЂорђа Космајца (1903—1942) и Обрада Залада. У знак одмазде за ово убиство, као и за убиство фолксдојчера Алојза Крала, полицијског службеника из Панчева, који је убијен 5. марта од скојевске ударне групе, по наређењу СС генералаАугуста Мајснера стрељано је 7. марта у Јајинцима 150 лица — међу којима 96 заточеника логора Бањица, углавном из Београда и Панчева.[12][13]
7. март
У току ноћи 7/8. март Друга пролетерска ударна бригада изненадним нападом заузела четничко упориште Борике, код Рогатице. У овој борби заробљено је 120 четника, као и Штаб Рогатичког четничког одреда. Такође је заплењена велика количина намирница, као и друге војне опреме.[3]
8. март
У Ужичкој Пожеги јавно обешен Љубо Мићић (1882—1942), револуционар, солунски борац и један од организатора устанка у пожешком крају. Он је заробљен од четника 7. фебруара у околини Пријепоља и потом пребачен у Пожегу, где му је суђено.[14]
У близини села Виш, код Даниловграда од италијанске артиљеријске ватре погинуло 13 бораца Партизанског одреда Бијели Павле, међу којима је био и командант Првог ударног батаљона Видоје Ђуровић (1911—1942), народни херој.[16][17]
16. март
У Брињу италијанске власти стрељале секретара Среског комитета КПХ за Бриње Ивицу Ловинчића (1911—1942), народног хероја и омладинца Илију Косовца, које су на превару ухапсили 14. марта.[6][18]
Јаке четничке снаге, под командом Павла Ђуришића, из више праваца напале јединице Комског и делове Ловћенског партизанског одреда у околини Колашина. Партизанске снаге су претрпеле осетне губитке, у којима је страдало 29 бораца, међу којима су били — секретар Покрајинског комитета СКОЈ-а за Црну Гору Будо Томовић (1914—1942), члан Главног штаба НОПО Црне ГореБајо Секулић (1913—1942), народни хероји и Лука Симоновић (1899—1942). Том приликом заробљена је докторка Ружица Рип, лекарка Комског НОП одреда, која је обешена у Колашину 25. марта.[16][20][21]
У близини села Игришта, код Лебана четнички Ветернички одред војводе Косте Пећанца и 11. оружани одред Српске државне страже 25. марта напали и уништили Другу чету Лесковачког партизанског одреда. Од 80 бораца, свега њих 30 је успело да се пробије ка селу Шилову, али је потера за њима настављена и сутрадан. У борбама 26. марта, код села Шилова да не би жив пао непријатељу у руке, Коста Стаменковић (1893—1942), члан ЦК КПЈ и секретар Окружног комитета КПЈ за Лесковац, извршио самоубиство активирањем бомбе. Заједно са њим тада су погинуле – његова ћерка Лепосава Лепша Стаменковић (1922—1942), као и партизанке Мара Ђорђевић-Стефановић (1919—1942) и Оливера Верица Ђорђевић (1922—1942). Стаменковић је после рата проглашен за народног хероја.[12][26][27]
У ноћи између 31. марта и 1. априла у селу Јошавци, код Челинца, Раде Радић бивши члан Штаба Четвртог крајишког партизанског одреда извео четнички пуч. Он је за извођење пуча, изабрао погодан тренутак јер је 30. марта главнина Одреда, са командантом Данком Митровим и политичким комесаром Војом Ступаром, отишла у правцу Теслића. Са око шездесетак својих присталица Радић је извео пуч — најпре је у Јошавци Горњој ликвидиран Штаб одреда и болница, као и већина рањеника, а потом је у Јошавци Доњој заробљен тешко рањени доктор Младен Стојановић, начелник Оперативног штаба НОП одреда за Босанску крајину (убијен је идуће ноћи) и докторка Даница Перовић, која је водила бригу о њему. У току пуча страдало је 25 партизана, међу којима и народни хероји — Рајко Боснић (1919—1942) и Милан Личина (1917—1942). Део рањеника из болнице успео је да се спасе бегом, а део је био поштеђен од стране бивших сабораца.[3][29][30][31]