Секта (лат. и лат. и под утицајем лат.) је издвојена или затворена групаљуди која чврсто следи своја начела. Најчешће се секта формира насупрот основној групи из које је потекла, развијајући учење, које је по уверењу чланова секте, исправније у односу на учење основне групе. За све чланове секте карактеристично је да имају чврсту организацију и јединствене обавезне ритуале. У једном броју монотеистичких религија свако одступање од прокламованих догми, проглашава се сектом[1].
У почетку секта је била неутралан појам за једну мањинску групу која би долазила у конфликт са већином. Тај појам се најчешће користио у античкимфилозофским круговима, описујући мање филозофске групе. У том смислу и рано хришћанство може да се разуме као секта унутар јудаизма. У средњем веку, појмом секте су описиване јеретичке групе које су се одвајале од већинске Цркве. У модерно доба се под сектама најчешће подразумевају затворене верске групе, односно култови.
Псеудохришћанске секте, секте које су се одвојиле од званичног учења цркве.
Псеудохиндуистичке и далекоисточне секте, основа ових секти су будизам и хиндуизам.
Синкретистичке секте, ове секте представљају мешавину разних религијских праваца, као и окултизма и магије.
Сатанистичке секте, секте које заговарају Сатану као врховног Бога.
По немачком социологу Максу Веберу (), секте се од Цркве разликују по механизмима примања чланства у своје редове. Док се по правилу, након личне одлуке кандидата а пре пуноправног учлањивања у секту, мора проћи одређена процедура провере услова за пријем, верници Цркве су већ као такви рођени.[2]
Америчко-аустријски социолог Петер Бергер () у сектама види организациони модел самозаштите колективних мањина.[3]
Постоји неколико различитих социолошких дефиниција и описа појма.[4] Међу првима који су их дефинисали били су Макс Вебер и Ернст Троелч (1912). У типологији цркве и секте, секте су дефинисане као добровољна удружења религиозно квалификованих особа:[5] чланство се не приписује рођењем, већ произилази из слободног прихватања доктрине и дисциплине секте од стране следбеника, и из континуираног прихватања следбеника од стране секте. Секте имају тенденцију да несразмерно црпе из непривилегованих елемената друштва и обично су створене расколом унутар цркава, који су усклађени са доминантном друштвеном структуром.[6] Они често осуђују либералне трендове у развоју деноминације и заговарају повратак правој религији; њихова веровања и праксе имају тенденцију да буду радикалнији и етички строжи од оних у црквама, и представљају чин протеста против вредности остатка друштва.[6] Амерички социолозиРодни Старк и Вилијам Симс Бејнбриџ новоде да „секте тврде да су аутентична очишћена, обновљена верзија вере од које су се одвојили“.[7] Они даље тврде да секте имају, за разлику од цркава, висок степен напетости са околним друштвом.[8] Други социолози религије, као што је Фред Книс, тврдили су да се секташтво најбоље описује у погледу тога са чиме је секта у напетости. Неке верске групе постоје у напетости само са коверским групама различитих етничких група, или постоје у напетим односима са целим друштвом, а не са црквом из које је секта настала.[9]
Секташтво се понекад у социологији религије дефинише као поглед на свет који наглашава јединствену легитимност вероисповести и обичаја верника и који појачава напетост са ширим друштвом ангажовањем у праксама одржавања граница.[10]
У својој књизи Пут до тоталне слободе, енглески социолог Рој Волис[11] тврди да секту карактерише „епистемолошки ауторитаризам“: секте поседују неки ауторитативни локус за легитимно приписивање јереси. Према Волисовим речима, „секте полажу право да поседују јединствен и привилегован приступ истини или спасењу“ и „њихове привржене присталице обично сматрају да су они ван граница колективитета 'у заблуди'“. Он ово супротставља култу за који је описао да га карактерише „епистемолошки индивидуализам“ под којим он мисли да „култ нема јасан локус коначног ауторитета изван појединачног члана“.[12][13]
Док је историјска употреба израза „секта“ у хришћанском свету имала пежоративне конотације, односећи се на групу или покрет са јеретичким веровањима или праксама које одступају од оних група које се сматрају ортодоксним,[14][15] његово примарно значење је да укаже на заједнице која су се одвојиле од већег тела из којег су потекли њени чланови.
ИндологАксел Мајклс пише у својој књизи о хиндуизму да у индијском контексту реч „секта не означава подељену или искључену заједницу, већ пре организовану традицију, коју обично успоставља оснивач са аскетским праксама.“[16] Према Мајклсу, „индијске секте се не фокусирају на јерес, пошто недостатак центра или обавезног центра то чини немогућим – уместо тога, фокус је на присталицама и следбеницима.”[16]
Weber, Max: (1916) „Die Wirtschaftsethik der Weltreligionen, Hinduismus und Buddhismus“, Archiv für Sozialwissenschaft und Sozialpolitik 41 (3): 613-744, S. 619.
Dawson, Lorne L. (2009). „Church-sect-cult: Constructing Typologies of Religious Groups”. Ур.: Clarke, Peter B. The Oxford Handbook of the Sociology of Religion. Oxford University Press. ISBN978-0199588961. doi:10.1093/oxfordhb/9780199588961.013.0030.
Wilson, BryanReligion in Sociological Perspective 1982, 0-19-826664-2Oxford University Press page 89 "In English, it is a term that designates a religiously separated group, but in its historical usage in Christendom it carried a distinctly pejorative connotation. A sect was a movement committed to heretical beliefs and often to ritual acts and practices like isolation that departed from orthodox religious procedures."
Chang, Patricia M. Y. (2003). „Escaping the Procustean Bed: A Critical Analysis of the Study of Religious Organizations, 1930–2001”. Ур.: Dillon, Michele. Handbook of the Sociology of Religion. Cambridge University Press. стр.123–136. ISBN978-0-521-00078-9.
Dawson, Lorne L. (2009). „Church-sect-cult: Constructing Typologies of Religious Groups”. Ур.: Clarke, Peter B. The Oxford Handbook of the Sociology of Religion. Oxford University Press. ISBN978-0199588961. doi:10.1093/oxfordhb/9780199588961.013.0030.
Swedberg, Richard; Agevall, Ola (2016). The Max Weber Dictionary: Key Words and Central Concepts (2 изд.). Stanford, California: Stanford Social Sciences, an imprint of Stanford University Press. ISBN978-1-5036-0022-5. OCLC956984918.
Weber, Max (2001). The Protestant Ethic and the Spirit of Capitalism. Routledge. стр.93. ISBN041525406X. „a sort of trust foundation for supernatural ends, an institution, necessarily including both the just and the unjust, whether for increasing the glory of God (Calvinistic) or as a medium for bringing the means of salvation to men (Catholic and Lutheran)...”
Weber, Max (1946). „The Protestant Sects and the Spirit of Capitalism”. Ур.: Gerth, H.H.; Wright Mills, C. From Max Weber: Essays in sociology. New York: Oxford University Press. стр.302–322.
Toennies, Ferdinand; Simmel, Georg; Troeltsch, Ernst; Weber, Max (1973). „Max Weber on Church, Sect, and Mysticism”. Sociological Analysis. Oxford University Press (OUP). 34 (2): 141—142. ISSN0038-0210. JSTOR3709720. doi:10.2307/3709720.
Weber, Max (1946). „The Social Psychology of the World Religions”. Ур.: Gerth, H.H.; Wright Mills, C. From Max Weber: Essays in sociology. New York: Oxford University Press. стр.267–301.