From Wikipedia, the free encyclopedia
Никита Сергејевич Михалков (рус. ; Москва, 21. октобар 1945) руски је филмски аутор и глумац.[1] Михалков је троструки лауреат Државне награде Руске Федерације (1993, 1995, 1999) и прималац ордена „За заслуге према отаџбини“.
Никита Михалков | |
---|---|
![]() Никита Михалков | |
Датум рођења | 21. октобар 1945. |
Место рођења | Москва, СССР |
Религија | Православље |
Занимање | филмски аутор и глумац |
Супружник |
|
Деца | 4 |
Родитељи | Сергеј Михалков Наталија Кончаловска |
Веза до -а |
Никита Михалков је освојио Златног лава Венецијанског филмског фестивала (1991) и био је номинован за Оскара (1993) у категорији најбољи међународни играни филм за филм Близу раја. Он је добитник је Оскара (1995) за најбољи филм на страном језику и Велике награде Филмског фестивала у Кану (1994) за филм Спаљени од сунца. Михалков је добио „Посебног лава” Венецијанског филмског фестивала (2007) за допринос кинематографији и номинован за Оскара за филм 12 (2007). У јануару 2023. године, Украјина је увела санкције Никити због његове подршке Руској инвазији на Украјину 2022.[2][3]
Михалков је рођен у угледној умјетничкој породици. Његов прадјед био је царски управник Јарославља, чија је мајка била принцеза из породице Галицин (рус. ). Никитин отац, Сергеј Михалков, је најпознатији као писац дјечје литературе и аутор текста химне Совјетског Савеза и текста химне Русије. Никита мајка, пјесникиња Наталија Петровна Кончаловски, ћерка је авангардног умјетника Пјетра Кончаловског и унука још једног изванредног сликара Василија Сурикова. Никитин старији брат је филмски радник Андреј Кончаловски, познат по својој сарадњи са Андрејом Тарковским и својим холивудским акционим филмовима, као што је .
Михалков је учио глуму у дјечјем студију Московског умјетничког театра и касније у Шукиновој школи Вахтанговог позоришта. Још као студент појавио се у филму Ђорђа Данелија (1964) и филму његовог брата Андреја Кончаловског (1969). Био је на путу да постане звијезда Совјетског позоришта и биоскопа.
Уз наставак глумачке каријере, уписао се у Свесовјетски државни институт кинематографије (сада познат као Герасимов институт кинематографије), гдје је студирао режију код Михаила Рома, који је био професор и његовом брату и Андреју Тарковском. Режирао је свој први кратки филм 1968. године , и свој дипломски 1970. године. Михалков се појавио, као глумац, у преко двадесет филмова, укључујући филм свог брата Ујка Вања (1972), прије него се појавио као косценариста, режисер и глумац у свом првом већем остварењу из 1974. године, „црвеном вестерну“ смјештеном у период после грађанског рата у Русији.
Михалков је стекао међународну репутацију својим другим остварењем (1976). Смјештен у 1917. годину, филм прати покушаје филмске екипе да сними нијему мелодраму у одмаралишту док су окружени Револуцијом. Филм, базиран на посљедњим данима звијезде нијемог филма Вере Колоднаје, био је високо рангиран након издавања у САД.
Михалков сљедећи филм, (1977. година) је његова адаптација Чеховог раног дијела Платонов, и освојио је прву награду на Филмском фестивалу у Сан Сабестијану. У 1978. години, док је глумио у братовљевом епском филму , режирао је и филм , љубавну причу о пару растављеном због Другог свјетског рата, који се среће послије осамнаест година. Његов следећи филм Обломов, са Олеком Табаковим у главној улози, базиран је на класичној новели Ивана Гончарева о младом лијеном племићу који одбија да устане из кревета. Филм Родня из 1981. године је комедија о провинцијалки у Москви која се бави компликованим односима међу њеном родбином. , филм из 1983. године, прати дуг ноћни разговор између жене (глуми је Ирина Купченко) и њеног бившег супруга (Михаил Уљанов) када се случајно задесе закључани у соби.
У раним 80-има, Михалков је наставио своју глумачку каријеру појавивши се у изузетно популарним филмовима Елдара Ризанова (1982. година) и (1985. година). У том периоду, појавио се у улози Хенрија Баскервила у Совјетској екранизацији Баскервилског пса.
Глумио је и у многим својим филмовима, укључујући: , , и (Варљиво сунце).
Комбинујући неколико кратких Чеховљевих прича, 1987. године режира филм , у коме глуми Марчело Мастројани као старац који прича причу о романси коју је имао када је био млађи, о жени коју никад није могао да заборави. Филм је доживио успјех и био је хваљен, а Мастројани је добио награду за најбољег глумца на Канском филмском фестивалу и номинован је за Оскара за своју улогу.
Михалков сљедећи филм Урга (1992. година), смјештен је у мало познати свијет Монгола који живе на граници Русије и Кине, освојио је Златног лава на Филмском фестивалу у Венецији и био је номинован за Оскара за најбољи страни филм. Михалков филм (1993. година) документује одрастање његове кћерке Ане, од дјетињства до зрелости.
Михалков најпознатији филм до данас (Варљиво сунце) из 1994. године, обрађује напету атмосферу за вријеме Стаљинових чистки. Филм је добио Главну награду на Канском фестивалу и Оскара за најбољи страни филм, као и још других награда. До 2000. године, Варљиво сунце је био филм са највећом зарадом који је снимљен у источној Европи.
У мају 2016. године добио је орден Светог деспота Стефана Лазаревића од Српске православне цркве.[4]
Михалков је искористио добре критике и финансијски тријумф филма Варљиво сунце, да склопи буџет од 25 милиона долара за свој епски подухват, филм Сибирски берберин () из 1998. године. У овом филму, који је отворио Кански филмски фестивал 1998. године, у главним улогама се појављују Џулија Ормонд и Олег Мењшиков (чест глумац у Михалковим филмовима), док се редитељ појављује у улози цара Александра Трећег.
Филм је освојио Руску државну награду и проширио је трачеве о Михалковим предсједничким амбицијама. Режисер је, напротив, одабрао да управља руском филмског индустријом. Упркос великој опозицији од стране ривалских режисера, изабран је за предсједника Руског друштва кинематографа и руководи Московским филмским фестивалом од 2000. године. Установио је и награду Руске академије Златни орао, као супротност Ника награди.
Године 2005. Михалков је наставио своју глумачку каријеру, глумећи у три нова филма: . Сљедеће године глумио је у филму .
Године 2007. режира филм „12“, који је 2008. године добио награду публике на фестивалу у Карловим Варима, а исте године је био номинован за награду Оскар, у категорији филм године ван енглеског говорног подручја, док је 2007. године био номинован за Златног лава на Венецијанском филмском фестивалу.
Наставак филма „Варљиво сунце“, „Егзодус: Варљиво сунце 2“ (), режира 2010. године. Од самог појављивања филм изазива значајне реакције филмске и друштвене јавности, а на западу га критичари прозивају пропутиновским и простаљиновским филмом.
Посетио је Београд где је 3. октобра 2014. у Сава центру била светска премијера његовог филма Сунчаница.[5][6]
Михалков приватни живот шаролик је као и његова филмска каријера.
Његова прва жена била је славна руска глумица Анастасија Вертинскаја, којом се оженио 6. марта 1967. године. Из овог брака има сина Степана Михалкова, рођеног септембра 1966. године.
Са својом другом женом, бившом манекенком Татјаном има сина Артема (рођеног децембра 1975. године) и кћерке Ану (рођена 1974. године) и Нађу (рођену септембра 1986. године).
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.