From Wikipedia, the free encyclopedia
Мандат за Палестину био је мандат Друштва народа за британску управу територијама Палестине и Трансјордана, која је Османско царство уступило након завршетка Првог свјетског рата 1918. године. Мандант је додијељен Британији на конференцији у Сан Рему у априлу 1920, након уступка Француске у споразуму Клемансо — Лојд Џорџ из 1918. на претходно договорену „међународну управу” Палестине према споразуму Сајкс—Пико. Трансјордану је додата мандату након што су Французи срушили Арапско краљевство у Дамаску у Француско-сиријском рату. Грађанска управа почела је у Палестини и Трансјордану у јулу 1920, односно у априлу 1921, а мандат је био на снази од 29. септембра 1923. до 15. маја 1948. и до 25. маја 1946. године.
Друштво народа — Мандат за Палестину и Трансјордански меморандум | |
---|---|
![]() Британски командни документ 1785, од децембра 1922, који садржи Мандат за Палестину и Трансјордански меморандум. | |
![]() Иако је документ Мандат за Палестину покривао и Мандатну Палестину (од 1920) и Емират Трансјордан (додат 1921), Трансјордан никада није био Мандатне Палестине.[lower-roman 1][lower-roman 2][lower-roman 3][lower-roman 4] | |
Датум настанка | средине 1919 — 22. јул 1922. |
Датум ступања на снагу | 29. септембар 1923. |
Датум повлачење | 15. мај 1948. |
Место | Библиотека Канцеларије УН у Женеви; |
Потписници | Савјет Друштва народа |
Сврха | Стварање територија Мандатне Палестине и Емирата Трансјордана |
Мандатни документ је заснован на члану 22. Повеље Друштва народа од 28. јуна 1919. и Резолуцији Врховног савјета Главних савезничких сила из Сан Рема од 25. априла 1920. године. Циљ мандата над бившим територијама Османског царства био је да се обезбједе „административни савјети и мандатарова помоћ све док не буду у могућности да буду самосталне.” Граница између Палестине и Трансјордана је договорена у коначном мандатном документу, а приближна сјеверна граница са француским Мандатом за Сирију и Либан договорена је споразумом Поле—Њукомб од 23. децембра 1920. године.
У Палестини, Мандат је од Британије захтијевао да спроведе Балфорову декларацију стварања „националног огњишта у Палестини за јеврејски народ” заједно са палестинским Арапима, који су чинили огромну већину мјесног становништва; овај и други захтјев се, међутим, не би односио на посебан арапски емират који је требало успоставити у Трансјордану. Британци су контролисали Палестину скоро три деценије, надгледајући низ протеста, нереда и побуна између јеврејске и палестинске арапске заједнице. Током Мандата, у овој области су се појавила два националистичка покрета: јеврејски и палестински арапски. Међуетнички сукоб у Мандатној Палестини на крају је довео до арапске побуне у Палестини од 1936. до 1939. и до јеврејске побуне у Мандатној Палестини од 1944. до 1948. године. План Уједињених нација о подјели Палестине донијет је 29. новембра 1947; предвиђао је стварање одвојене арапске и јеврејске државе која би дјеловале под економским савезом, док би Јерусалим прешао под старатељство УН. Двије седмице касније, колонијални секретар Артур Крич Џонс објавио је да ће Британски мандат престати 15. маја 1948. године. Посљедњег дана Мандата, јеврејска заједница је објавила Декларацију о проглашењу Државе Израел. Након пропасти Плана УН о подјели Палестине, Палестински рат од 1947. до 1949. завршио се подјелом Мандатне Палестине између Израела, јорданске анексије Западне обале и египатског Свепалестинског протектората у Појасу Газе.
Трансјордан је додат мандату након Каирске конференције у марту 1921, на којој је договорено да Абдулах ибн Хусеин управља територијом под окриљем Палестинског мандата. Од краја рата њом је из Дамаска управљала заједничка Арапско-британска војна управа предвођена Абдулаховим млађим братом Фејсалом, а затим је постала ничија земља након што су Французи поразили Фејсалову војску у јулу 1920. и Британци су у почетку намјеравали да избјегну дефинитивну везу са Палестином. Додавање Трансјордана добило је правни облик 21. марта 1921, када су Британци укључили члан 25. у Палестински мандат. Члан 25. је спроведен преко Трансјорданског меморандума од 16. септембра 1922, којим је успостављена посебна „Управа Трансјордана” за примјену Мандата под општим надзором Велике Британије. У априлу 1923, пет мјесеци прије него што је мандат ступио на снагу, Британија је објавила своју намјеру да призна „независну владу” у Трансјордану; ова аутономија се додатно повећала према споразуму од 20. фебруара 1928, а држава је стекла потпуну независност Лондонским уговором од 22. марта 1946. године.
Непосредно након британске објаве рата Османском царству у новембру 1914, британски ратни кабинет је узео у разматрање будућност Палестине[1] (тадашње османске регије са малобројном јеврејском заједницом).[2][3] До краја 1917, уочи Балфорове декларације, шири рат је запао у ћорсокак. Два британска савезника нису била у потпуности укључена, Сједињене Државе ће тек у будућности претрпјети жртве, док је Русија била усред Октобарске револуције.[4][5] Застој у јужној Палестини прекинут је битком код Бершеве 31. октобра 1917. године. Објављивање Балфорове декларације одобрено је 31. октобра; у расправи у Кабинету која је претходила објављивању примјећене су користи од пропаганде међу јеврејском заједницом широм свијета за савезничке ратне напоре.[6][7]
Британска влада је 2. новембра 1917. издала Декларацију, јавни изјаву којом је најавила подршку успостављању „националног огњишта у Палестини за јеврејски народ”. Уводне ријечи декларације представљале су први јавни израз подршке једне велике силе ционизму.[8] Израз „национално огњиште” није имало преседан у међународном праву и намјерно је било неодређено у погледу да ли се размишља о јеврејској држави.[5] Предвиђене границе Палестине нису биле одређене,[9] а британска влада је касније потврдила да ријечи „у Палестини” значе да јеврејско националног огњиште није намјеравало да покрије цијелу Палестину.[10][11][12] Друга половина декларације додата је како би се задовољили противници те политике, који су рекли да би у супротном прејудицирала положај мјесног становништва Палестине и подстакла антисемитизам широм свијета (према ријечима предсједника Здруженог комитета, Дејвида Л. Александера и Клода Монтефјера у писму Тајсму) „жигосањем Јевреја као странаца у њиховим родним земљама.”[13] Декларација је позвала на очување грађанских и религијских права палестинских Арапа, који су чинили огромну већину становништва, као и права јеврејских заједница у било којој другој земљи.[14]
Балфорова декларација је накнадно уграђена у Мандат за Палестину како би декларација ступила на снагу. За разлику од саме декларације, Мандат је био право обавезујући за британску владу.[15]
Између јула 1915. и марта 1916. размјењен је низ од десет писама између шерифа Хусеина ибн Алија, главе Хашимита који су владали Хиџазом као вазали скроз цио миленијум, и потпуковника сер Хенрија Макмагона, британског војног комесара за Египат.[16] У писмима — нарочито оном од 24. октобра 1915 — британска влада се сложила да призна арапску независност након рата, али да шериф Меке покрене арапску побуну против Османског царства.[17][18] Иако је постојала одређена војна вриједност у арапском људству и мјесном знању уз Британску армију, основни разлог за договор био је супротстављања османском проглашењу џихада („светог рата”) савезницима, али и да би се стекла подршка 70 милиона муслимана у Британској Индији (нарочито оних у Индијској армији, која је била распоређена на свим главним ратиштима).[19]
Подручје арапске независности одређено је као „у ограничењима и границама које је предложио шериф Меке”, са изузетком приобалном подручја које лежи западно од „каза Дамаск, Хомс, Хама и Алепо”; опречна тумачења овог описа изазвала су велике контроверзе у наредним годинама. Посебан спор, који траје и данас,[20] био је да ли је Палестина био приобалног изузетка.[20][lower-roman 5] На Париској мировној конференцији 1919, британски премијер Дејвид Лојд Џорџ је рекао свом француском колеги Жоржу Клемансоу и другим савезницима да је преписка Макмагон—Хусеин уговорна обавеза.[22][23]
Оптилике истовремено, потписан је још један тајни уговор између Уједињеног Краљевства и Француске (уз сагласност Русије и Италије) да би се одрадиле њихове обострано договорене сфере утицаја и контроле у евентуалној подјели Османског царства. Примарни преговори који су довели до споразума одржани су између 23. новембра 1915. и 3. јануара 1916; 3. јануара британски дипломата Марк Сајкс и његов француски колега Франсоа Жорж-Пико парафирали су договорени меморандум. Споразум су ратификовале њихове владе 9. и 16. маја 1916. године. Споразум је додијелио Уједињеном Краљевству контролу над данашњим јужним Израелом и Палестином, Јорданом и јужним Ираком, као и додатно мало подручје око луке Хаифа и Акра, који би се омогућио приступ Средоземљу.[24] Палестина, са мањим границама него касније Мандатна Палестина, требала је да потпадне под „међународну управу”. Споразум је првобитно коришћен као основа за Англо-француски из 1918, који је осигурао оквир за Управу окупиране непријатељске територије на Леванту.[25]
Мандантни систем је створен након Првог свјетског рата као компромис између идеала Вудроа Вилсона о самоопредјељењу, изнијетог у његовом говору Четрнаест тачака у јануару 1918. и жеље европског сила за ширењем својих империја.[26] Основан је у складу са чланом 22. Пакта Друштва народа, који је закључен 28. јула 1919. као поглавље I |Версајског споразума, а ступио је на снагу 10. јануара 1920. са остатком споразума. Члан 22. написан је два мјесеца прије потписивања мировног споразума, прије него што је тачно договорено које ће заједнице, народи или територије бити обухваћене тријема врста мандата из подпараграфа 4, 5. и 6 — класа „раније припадало Турском царству” или класа „централна Африка” и класа „југозападна Африка и одређена Јужнопацифичка острва”. Споразум је потписан, а мировна конференција је прекинута прије него што је донијета званична одлука.[27]
Два владајућа принципа чинила су језгро мандатног система: неприпајање територије и њена администрација као „свето повјерење цивилизације” за развој територије у корист домаћег становништва.[lower-roman 6] Мандатни систем се суштински разликовао од протекторатног система који му је претходио, по томе што је обавезе мандатне власти према становништву територије надгледала трећа страна — Друштво народа.[29] Мандати су требали дјеловати као правни инструменти који садрже међународно договорене услове за управљање одређеним територија послије Првог свјетског рата у име Друштва народа. Имали су природу уговора и устава, који су садржали клаузуле о мањинским правима које су предвиђале право на петицију и суђење пред Свјетским судом.[30]
Процес успостављања мандата састојао се од двије етапе: формалног уклањања суверенитета државе која је претходно контролисала територију, након чега је услиједио пренос обавезних овлашћења на поједине државе међу савезничким силама. Према сједници Савјета Друштва народа у августу 1920, „нацрти мандата које су усвојиле савезничке и придружене силе неће бити коначни све док их Друштво не размотри и одобри… правни назив који носи обавезна сила мора бити двоструки: један од главних сила, а други додијељен од Друштва народа.”[31] За успостављање мандата била су потребна три корака: „(1) Главне савезничке и придружене силе додјељују мандат једној од својих сила или трећој сили; (2) главне силе званично обавјештавају савјет Друштва народа да је одређена власт обавезна за једну одређену територију; и (3) савјет Друштва народа званично прима на знање именовање мандатне власти и обавјештава њу да [савјет] сматра да му је додијељен мандат, и истовремено га обавјештава о условима мандата, након што се утврди да ли су у складу са одредбама пакта.”[32][33]
Расправе о додјељивању контроле над регијом почеле су одмах по завршетку рата и настављене на Париској конференцији у јануару и Лондонској конференцији у фебруару 1920, а додјељивање је извршено на Санремској конференцији у априлу 1920. године. Савезнички Врховни савјет је додијелио мандате за Палестину и Месопотамију Британији, а мандате за Сирију и Либан Француској.[34]
У ишчекивању мировне конференције, Британци су осмислили „Шерифско рјешење” како би „исправили сав заплет” њихових разних ратних обавеза. Тиме је предложено да три сина шерифа Хусеина — који је тада постао краљ Хиџаза, а његови синови емири (принчеви) — буду постављени као краљеви новостворених земаља широм регије договорених између Макмахона и Хусеин 1915. године. Хашимитску делегацију на Париској конференцији, коју је предводио Хусеинов трећи син емир Фејсал, Британци су позвали као представнике Арапа; они су жељели да Палестина буде дио предложене Арапске државе, а које су овај захтјев измијенили у Арапска држава под британским мандатом.[35] Делегација је дала двије почетне изјаве на мировној конференцији. Меморандум од 1. јануара 1919. помиње циљ „да на крају уједине Арапе у једну нацију”, дефинишући арапске регије „од линије Александрета — Персија према југу до Индијског океана”. Меморандум од 29. јануара превиђа да су од „линије Александрета — Дијарбакир јужно до Индијског океана” (са границама било које нове државе), „питања за договор између нас, након што се утврде жеље њихових становника”, у осврту на политику самоопредјељења Вудроа Вилсона.[36] У свом излагању од 6. фебруара 1919. на Париској конференцији, Фејсал (у Хусеиново име) тражио је арапску независност или барем право да одаберу мандатара.[37][38] Хашимити су се борили са Британцима током рата и добијали су годишњу субвенцију од Британије; према повјерљивом додатку извјештају комисије Кинг—Крејн из августа 1919, „Французи негодују што су Енглези емиру Фејсалу уплатили велику мјесечну субвенцију, за коју тврде да покрива мноштво мита и омогућава Британцима да се одупру и имају чисте руке, док арапски агенти раде прљаве послове у њиховом интересу”.[39][40]
Делегација Ционистичке организације на мировној конференцији, коју је предводио Хаим Вајцман, један од покретача Балфурове декларације, такође је затражила британски мандат, потврђујући „историјску титулу јеврејског народа у Палестини”.[41] У повјерљивом додатку извјештају комисије Кинг—Крејн наведено је да су „Јевреји јасно за Британију као обавезну власт, због Балфурове декларације”.[39][40] Ционисти су се састали са Фејсалом двије седмице прије почетка конференције како би ријешили међусобне несугласице; исход је био споразум Фејсал—Вајцман, потписан 3. јануара 1919. године. Заједно са писмом које је написао Т. Е. Лавренс у Фејсалово име Феликсу Франкфуртеру у марту 1919, ционистичка делегације је користила споразум да аргументује да су њихови планови за Палестину претходно имали одобрење Арапа; међутим, ционисти су изоставили Фејсоловом руком написано упозорење да је споразум условљен тиме да Палестина буде унутар области арапске независности.[42][lower-alpha 1]
Французи су приватно уступили Палестину и Мосул Британцима у амандману на споразум Сајкс—Пико из децембра 1918; амандман је финализован на састанку у Довилу у септембру 1919. године.[43][lower-roman 7] Питања су потврђена на Санремској конференцији, која је формално додијелила мандат за Палестину Уједињеном Краљевству према чланку 22. Пакта Друштва народа. Иако је Француска захтијевала наставак религијског протектората у Палестини, томе су се противиле Италија и Велика Британија. Француска је изгубила религијски протекторат, али је, захваљујући Светој столици, наставила да ужива литургијске почасти у Мандатној Палестини до 1924. (када су почасти укинуте).[45] Као што је Вајцман извијестио својим колегама из Ционистичке организације у Лондону у мају 1920,[lower-alpha 2] границе мандатних територија нису одређене у Сан Рему и „одредиле би их Главне савезничке силе” у каснијој фази.[34][lower-alpha 3][lower-roman 8]
Према условима преписке Макмахон—Хусеин из 1915. и споразума Сајкс—Пико из 1916, Трансјордан је требао да постане дио арапске државе или конфедерације арапских држава. Британске снаге су се повукле у прољеће 1918. из Трансјордана након њиховог првог и другог напада на ту територију,[50] указујући на њихове политичке идеје о будућности територије; намјеравали су да то подручје постане дио арапске сиријске државе.[lower-roman 9] Британци су потом нанијели пораз османским снагама у Трансјордану крајем септембра 1918, само неколико седмица прије свеукупне предаје Османског царства.[52]
Трансјордан се није помињао током расправа у Сан Рему 1920, на којима је додијељен Мандат за Палестину.[34][lower-alpha 3] Британије и Француска су се сложиле да ће источна граница Палестине бити ријека Јордан, како је наведено у споразуму Сајкс—Пико.[53][lower-roman 10] Исте године су из британске владе изашла два принципа. Према првом палестинска влада се неће простирати источно од Јордана; према другом био је владин избор — иако споран — тумачење преписке Макмахон—Хусеин, којом је предложено да Трансјордан буде укључен у област „арапске независности” (искључујући Палестину).[54][lower-roman 11]
Што се тиче Фејсалове Арапске краљевине Сирије, Французи су након битке код Мајсалуна 23. априла 1920. уклонили новопроглашену националистичку владу Хашима ел Атасија и протјерали краља Фејсала из Сирије. Французи су након битке формирали нову Државу Дамаск и уздржавали се од проширења своје владавине на јужни дио Фејсаловог домена; Трансјордан је једно вријеме постао ничија земља[lower-alpha 4] или, како је Семјуел рекао, „политички запуштена”.[60][61]
Овдје је било неколико притужби да политичка ситуација није довољно јасно разрађена, да нису поменута питања о Мандату и границама. Мандат је објављен и сада се не може мијењати с једним изузетком, који ћу сада објаснити. Трансјордан, који је у првом нацрту Мандата био изван оквира Мандата, сада је укључен. Члан 25. Мандата који сада лежи пред Друштвом народа садржи ову одредбу. Тиме је, господине де Лијем, одговорено на питање источних граница. Питање ће добити још бољи одговор када Цисјордан буде толико пун да се прелије у Трансјордан. Сјеверна граница је и даље незадовољавајућа. Дали смо све изјаве, изнијели смо све аргументе и британска влада је урадила све везано за то. Нисмо добили оно што смо тражили и жалим што морам да вам ово кажем. Једино што смо добили јесте уступак да нам се дозволи глас у расправи о правима на воду. И сада, прије само седмицу, када је администрација у Палестини, под притиском неколико војника, хтјела да промијени наше границе, најоштрије смо протествовали и потврдили границу на линијама које су договорене. То није задовољавајуће, али са снагама којима располажемо ништа друго се не може постићи. Тако је и са Мандатом.
— Говор предсједника Ционистичке организације Хајмана Вајцмана[62][63]
Конгрес са задовољством констатује да Трансјордан, који је јеврејски народ одувијек сматрао саставним дијелом Земље Израел, треба поново да буду укључен у мандатну територију Палестину. Конгрес жали што питање сјеверне границе Земље Израел, упркос свим напорима извршне власти, још није добило задовољавајуће рјешење.
— Декларација Конгреса, . Границе.[64]
Изводи који се односе на укључење Трансјордана у Мандат са 12. Ционистичког конгреса од 1. до 14. септембра 1921, првог након Балфурове декларације. Члан 25. је представљен као ционистичка побједа, упркос његовој намјери да искључи Трансјордан из јеврејског националног огњишта, што до тада није објављено.
Послије француске окупације, Британци су одједном пожељели да сазнају „шта је ’Сирија’ за коју су Французи добили мандат у Сан Рему?” и „да ли обухвата Трансјордан?”.[65] Британски министар иностраних послова лорд Керзон је на крају одлучио да не обухвата; Трансјордан би остао независан, али у блиским односима са Палестином.[lower-roman 12][66] Керзон је 6. августа 1920. писао новоименованом високом комесару Херберту Семјуелу о Трансјордану: „Предлажем да одмах дате до знања да у области јужно од линије Сајкс—Пико нећемо признати француску власт и да је наша политика да ова област буде независна, али у најближим односима са Палестином.”[67][68] Семјуел је одоговорио Керзону: „Послије пада Дамаска прије двије седмице… шеици и племена источно од Јордана, потпуно незадовољни Шерифском владом, највјероватније ће прихватити оживљавање”,[69][70] и затражио да се дијелови Трансјордана ставе непосредно под његову административну контролу.[lower-roman 13] Двије седмице касније, 21. августа, Семјуел је посједио Трансјордан без одобрења Лондона;[72][lower-alpha 5] на састанку 600 вођа у Салту, најавио је независност области од Дамаска и њену апсорпцију у мандат (предлажући да се прећутном капитулацијом учетворостручи област под његовом контролом). Семјуел је увјерио своју публику да Трансјордан неће бити спојен са Палестином.[73][lower-roman 14] Керзон је био у процесу смањења британских војних трошкова и није био вољан да посвети значајне ресурсе области за коју се сматрало да има маргиналну стратешку вриједност.[71] Одмах је одбацио Семјуелов поступак и послао (преко Форин офиса) понављање својих инструкција да се минимизира обим британског ангажмана у тој области: „Нема говора о успостављању било какве британске администрације у тој области”.[56][lower-alpha 6] Крајем септембра 1920, Керзон је дао инструкције помоћнику секретара Министарства иностраних послова Роберту Ванситарту да остави источну границу Палестине недефинисану и избјегне „било какву дефинисану везу” између Трансјордана и Палестине, како би оставио отворен пут арапској влади у Трансјордану.[75][lower-alpha 7] Керзон је касније у фебруару 1921. написао: „Веома сам забринут за Трансјордан… сер Х. Семјуел то жели као анекс Палестине и излаз за Јевреје. Ево мене као његовог противника.”[78] Абдулах, брат недавног свргнутог краља Фејсала, умарширао је у Маан предводећи од 300 до 2000 војника 21. новембра 1920. године.[79][80] Од тада до краја марта 1921, Абдулахова војска је окупирала читав Трансјордан уз одређену мјесну подршку и без британског противљења.[lower-roman 15]
Каирску конференцију сазвао је 12. марта 1921. Винстон Черчил, тадашњи британски секретар за колоније, и трајала је до 30. марта. Постојала је намјера да се одобри аранжман којим би Трансјордан био додат Палестинском мандату, са Абдулахом као емиром под надлежношћу Високог комесара и под условом да се одредбе Јеврејског националног огњишта из Палестинског мандата тамо не примјењују.[lower-roman 2] Првог дана конференције, Блискоисточно одјељење Канцеларије за колоније је у меморандуму представило ситуацију Трансјордана.[86] Правни савјетници Министарства иностраних послова и Канцеларије за колоније одлучили су 21. марта 1921. да уведу члан 25. у Палестински мандат, што би омогућило додавање Трансјордана.[lower-alpha 8]
Предвиђена обавезна овлашћења била су потребна да би се поднијела писмена изјава Друштву народа током Париске конференције са приједлогом правила управе у мандатним областима. Израда нацрта Палестинског мандата почела је много прије него што је формално додијељен у Сан Рему у априлу 1920, пошто је након завршетка рата било очигледно да је Британија фаворизована сила у региону.[lower-roman 17][lower-alpha 9] Мандат је имао више нацрта: ционистички приједлози из фебруара 1919. мировној конференцији; „компромисни” нацрт између Британаца и циониста из децембра 1919; нацрт из јуна 1920. након Керзоновог „разводњавања”, а нацрт из децембра 1920. достављен је Друштву народа на коментар.[90][lower-roman 18]
У прољеће 1919. стручњаци британске делегације на мировној конференцији у Паризу отворили су неформалне разговоре са представницима Ционистичке организације о нацрту Мандата за Палестину. У изради нацрта и дискусији у Паризу, др Вајцман и господин Соколов добили су драгоцјену помоћ од америчке ционистичке делегације. Крајем 1919. британска делегације се вратила у Лондон и како је током дуготрајних преговора др Вајцман често био неизбјежно одсутан у Палестини, а господин Соколов у Паризу, посао је неко вријеме обављао привремени политички одбор, чији су први чланови били сер (тада господин) Семјуел, др Јакобсон, др Фајвел, мр Сакер (из ), мр Ландман и мр Бен Кохен. Сакер, Стајн и Бен Кохен формирали су специјално за питања Мандата и граница. Нацрте за мандат су за ционистичке вође припремили професор Франкфуртер и господин Ганс. Након консултација са различитим члановима Акционог одбора и палестинским [јеврејским] делегатима који су тада били у Паризу, ови приједлози су предати британској делегацији и углавном су садржани у првом пробном нацрту, од 15. јул 1919. године.
— Политички извјештај, 2. Преговори о Палестинском мандату, 1919—1921.[91][92][93]
Изводи који се односе на стварање првог потпуног нацрта Мандата за Палестину, из извјештаја Ционистичке организације из септембра 1921. са 12. ционистичког конгреса, првог након Балфурове декларације.
О ционистичком приједлогу мировне конференције из фебруара 1919. тада се није расправљало, пошто су разговори савезника били усмјерени на друго мјесто. Тек у јулу 1919. почели су непосредни преговори између британског Форин офиса и циониста, након што су Британци израдили пун нацрт мандата. Британски нацрт је садржао 29 чланова, у поређењу са пет чланова ционистичког приједлога.[lower-roman 19] Међутим, Извјештај Ционистичке организације наводи да је Ционистичка организација представила нацрт Британцима 15. јула 1919. године.[95]
Балфур је овластио дипломатског секретара Ерика Форбса Адама да започне преговоре са Ционистичке организације. Са ционистичке стране, израду нацрта је водио Бен Коен у име Вајцман, Феликса Франкфуртера и других ционистичких вођа.[lower-alpha 10] До децембра 1919. преговарали су о „компромисном” нацрту.[94]
Иако је Керзон преузео од Балфура у октобру, није играо никакву активну улогу у изради нацрта све до средине марта.[97] Израелски историчар Дворах Барзилеј Јегар помиње да му је послата копија децембарског нацрта и коментарише, „… Арапи су поприлично заборављени…”. Када је Керзон примио нацрт од 15. марта 1920, био је „далеко критичнији”[98] и приговорио је „… формулацијама које би имплицирале признање било каквих законских права…” (нпр. да би британска влада била „одговорна за стављање Палестине у политичке, административне и економске услове који ће обезбједити успостављање јеврејског националног огњишта и развој самоуправног Комонвелта…”).[99] Керзон је инсистирао на ревизији све док нацртом од 10. јуна нису уклоњене све његове примједбе;[100] параграф који признаје историјску везу јеврејског народа са Палестином је уклоњен из преамбуле, а „развој самоуправног Комонвелта” је замијењен са „развоја самоуправних институција”. Изостављено је „признање успостављање јеврејског националног огњишта као водећег принципа у извршењу Мандата”.[101]
Након оштрог приговора на предложене измјене, изјава о историјским везама Јевреја са Палестином је поново уграђена у Мандат децембра 1920. године.[95] Нацрт је достављен Друштву народа 7. децембра 1920,[101] а објављен је у 3. фебруара 1921. године.[102]
Укључивање члана 25. одобрио је Керзон 31. марта 1921, а ревидирани коначни нацрт мандата је прослијеђен Друштва народа 22. јула 1922. године.[87] Члан 25. дозвољавао мандатору да „одложи или обустави примјену оних одредаба мандата које сматра непримјенљивим на постојеће мјесне услове” у тој регији. Коначни текст Мандата укључује члан 25, који каже:
На територијама које се налазе између [ријеке] Јордана и источне границе Палестине, како је коначно утврђено, Мандатар ће имати право, уз сагласност Савјета Друштва народа, да одожи или обустави примјену оних одредаба овог мандата које сматра непримјенљивим на постојеће мјесне услове, и да донесе такве одредбе за управу територијама које сматра одговарајућим за те услове.[103]
Нови члан је имао за циљ да омогући Британији „да успостави арапску администрацију и да на неодређено вријеме задржи примјену оних клаузула мандата које се односе на успостављање Националног огњишта за Јевреје”, како је објашњено у писму Канцеларије за колоније од три дана касније.[lower-roman 20] Тиме су створене двије административне области — Палестина, под непосредном британском влашћу, и самоуправни Емират Трансјордан, под влашћу Хашимита — у складу са измјењеним тумачењима преписке Макмахон—Хусеин од стране британске владе из 1915. године.[104][lower-alpha 11] На дискусијама у Јерусалиу 28. марта, Черчил је предложио свој план Абдулаху, по којем би Трансјордан био примљен у мандаторно подручје као арапске земља засебна од Палестине и да буде (у почетку шест мјесеци) под номиналном влашћу емира Абдулаха.[106] Черчил је рекао да Трансјордан неће бити дио јеврејског националног огњишта, које ће бити успостављено западно од ријеке Јордан:[107][108][lower-roman 21][lower-roman 22]
Трансјорданија не би била укључена у садашњи административни систем Палестине, па се стога ционистичке клаузуле мандата не би примјењивале. Хебрејски не би постао службени језик у Трансјорданији и не би се очекивало од мјесне владе да усвоји било какве мјере за промовисање имиграције и колонизације Јевреја.[111]
Абдулахово шестомјесечно суђење је продужено, а од наредног љета је почео да изражава своје нестрпљење због недостатка формалне потврде.[lower-roman 23]
Извјештај од 31. августа 1921. о поруци Сиријско-палестинског конгреса упућеној Друштву народа „о жељи сиријског и палестинског становништва за потпуном независношћу од сваке силе”.
|
Израда нацрта је спроведена без учешћа Арапа, упркос чињеници да је њихово неслагања са Балфуровом декларацијом било добро познато.[lower-roman 24] Палестинска политичка опозиција почела је да се организује 1919. у виду Палестинског арапског конгреса , који је образован од мјесних Муслиманско-хришћанских удружења . У марту 1921, нови британски секретар за колоније Винстон Черчил стигао је у регију како би образовао британску политику на терену на Каирској конференцији. Вођа Палестинског конгреса Муса ел Хусајни покушао је да представни ставове Извршног одбора у Каиру и Јерусалиму, је оба пута одбијен.[114][115] Четврти Палестински арапски конгрес послао је у љето 1921. делегацију коју је предводио Ел Хусајни у Лондон како би преговарала у име муслиманског и хришћанског становништва.[lower-alpha 12] На путу је делегација одржала састанке са папом римским Бенедиктом XV и дипломатама из Друштва народа у Женеви (гдје су се сусрели и са Балфуром, који није био заинтересован).[117] У Лондону су имали три састанка са Винсотоном Черчилом на којима су позвали на преиспитивање Балфурове декларације, укидање политике Јеврејског националног огњишта, прекид имиграције Јевреја и да се Палестине не одваја од својих сусједа. Сви њихови захтјеви су одбачени, иако су добили охрабрење од неколико конзервативних парламентараца.[118][119][120]
Ел Хусајни је предводио делегацију 1922. у Анкари, а затим на Лозанској конференцији , гдје је (послије побједе Турског националног покрета у Грчко-турском рату) требало поново да се преговара о Севрском споразуму. Палестинска делегације се надала да ће уз турску подршку моћи да изоставе Балфурову декларацију и мандатну политику из новог споразума. Делегација се састала са главним турским преговарачем, Исмет-пашом, који је обећао да ће „Турска инсистирати на арапском праву на самоопредјељење и… палестинској делегацији треба дозволити да се обрати на конференцији”; међутим, избјегавао је даље састанке и други чланови турске делегације су јасно рекли да намјеравају да „прихвате статус кво послије Првог свјетског рата”.[121] Током преговора, Исмет-паша је одбио да призна или прихвати мандате;[lower-alpha 13] иако нису поменути у коначном споразуму, то није имало утицаја на спровођење мандатне политике покренуте три године раније.[121]
Свака од главних савезничких сила је учествовала у изради предложених мандаа, иако неке (укључујући Сједињене Државе) нису објавиле рат Османском царству и нису постале чланице Друштва народа.[124]
Значајни британски нацрти мандата[125][126][99][127] | ||
---|---|---|
Датум нацрта | Договорено између | Примарне промјене насупрот претходне верзије |
3. феебруар 1919. Нацрт Ционистичке организације (Викизворник) |
Нацрт Ционистичке организације потписали су Волтер Ротшилд, Ционистичка организација (Нахум Соколов и Хаим Вајцман); Ционистичка организација Америке (Џулијан Мек, Стивен Семјуел Вајс, Хари Фриденвалд, Џејкоб де Хас, Мери Фелс, Луис Робисон и Бернар Флекснер) и Руска ционистичка организација (Исраел Рософ)[128] Достављен је у фебруару, а Британци прегледали у априлу 1919. године,[94] | Прва верзија предата на мировној конференцији. Нацрт јее садржао само пет тачака, од којих је пета имала пет подтачака.[94] |
15. јул 1919.[92][93] Нацрт британског Форин офиса (Викизворник) |
Нацрт британског Форин офисс (политичка секција) након расправе са Ционистичком организацијом, која је касније тврдила да су приједлози које су упутили Британацима „у великој мјери оличени” у овом нацрту.[92] | Први званични нацрт мандата[129] Преамбула и 29 клаузула су се уско придржавали принципа које су предложили ционисти.[94][93] Релевантне измјене су укључивалее: |
24. септембар 1919. Приједлог Ционистичке организације (Викизворник) |
Контраприједлог Ционистичке организације који је Коен предстсавио Форбсу Адаму,[94] са амандманима које је израдио ционистички „Комитет за дјеловање” у Лондону у јулу и августу[130] | Кликните овдје да видите поређење са нацртим од 15. јула 1919. године:
|
11. децембар 1919. „привремено договорено између Ционистичке организације и британске делегацијее” (Викизворник) |
Привремени споразум постигнут након разговора у Паризу почетком децембра између Форбса Адама и Херберта Вилијама Малкина из британског Форин офиса и Коена за Ционистичку организацију.[132][97] Форбс Адам је упозорио ционистее да „ово није била посљедња ријеч”.[97] |
|
10. јун 1920. Предат британском кабинету (Викизворник) |
Керзон | |
25. септембар 1920. Предат британском кабинету (Викизворник) |
Керзон | |
7. децембар 1920. Предат на преглед Друштву народа (Викизворник) |
Керзон | Поређење са нацртом од 25. септембра 1920. године:
|
24. јул 1922. Одобрио Савјет Друштва народа (Викизворник) |
Савјет Друштва народа; Трансјорданска промјена коју је предложила британска влада на Каирској конференцији у марту 1921; друге измјене које предлажу остали чланови Савјета Друштва.[134] | Поређење са нацртом од 7. децембра 1920. године: |
Британско јавно и владино мњење све више се противило државној подршци ционизму, па је чак и Сајкс почео да мијења своје ставове крајем 1918. године.[lower-alpha 14] У фебруару 1922. Черчил је телеграфисао Самјуелу, који је осамнаест мјесеци раније започео своју улогу високог комесара за Палестину, тражећи смањење трошкова, с напоменом:
У оба од Домова Парламента расте покрет непријатељстава, против ционистичке политике у Палестини, који ће бити подстакнути недавним Нортклифовим чланцима.[lower-roman 25] Не придајем превелики значај овом покрету, али је све теже изаћи на крај са аргументом да је неправедно тражити од британског пореског обвезника, који је већ оптерећен порезима, да сноси цијену наметања Палестини непопуларне политике.[137]
Дом лордова одбацио је Палестински мандат који укључује Балфурову декларацију са 60 гласова за и 25 против након издавања Черчилове Бијеле књиге у јуну 1922, након приједлога који је предложио лорд Ислингтон.[138][139] Гласање је било симболично, пошто је касније поништено гласање у Доњем дому након тактичког заокрета и низа Черчилових обећања.[138][lower-alpha 15][lower-roman 26]
У фебруару 1923, након промјене владе, Кевениш је поставио темеље за тајну ревизију палестинске политике у дугачком меморандуму Кабинета:
Било би бепослено претварати се да је ционистичка политика другачија од непопуларна. Огорчено је нападнут у Парламенту и још увијек је жестоко нападнут у одређеним дијеловима штампе. Наводни разлози за напад су троструки: (1) наводно кршење Макмеховних обећања; (2) неправда наметања некој земљи политикее којој се противи велика већина њених становника; и (3) финансијско оптерећење британског порескогг обвезника…[142]
Његова насловна биљешка тражи да се изјава о политици донесе што је прије могуће и да се кабинет фокусира на три питања: (1) да ли су обећања дата Арапима противна Балфуровој декларацији; (2) ако не, да ли нова влада треба да настави политику коју је стара влада поставила у Бијелој књизи 1922; и (3) ако не, коју алтернативну политику треба усвојити.[143]
Стенли Болдвин, који је преузео дужност премијера 22. маја 1923, основао је кабинетски подкомитет у јуну 1923. чији је задатак био да „поново испита палестинску политику и посавјетује комплетан кабинет да ли Британија треба да остане у Палестини и да ли, уколико остане, треба наставити проционистичку политику”.[144] Кабинет је одобрио извјештај пододброа 31. јула 1923; приликом представљања извјештаја подкомитета кабинету, Керзон је закључио била „мудрост или лудост, скоро немогуће да се било која влада извуче без значајне жртве досљедности и самопоштовања, ако не и части”.[145] Описујући то као „ништа изванредно”, специјалиста за међународно право проф. Џон Б. Квигли, примјетио је да влада признаје себи да је њена подршка ционизму подстакнута разматрањима која немају никакве везе са заслугама ционизма или његовим посљедицама по Палестину.[146] Документи везани за поновну процјену из 1923. остали су тајни до почетка 1970-их година.[147]
Сједињене Државе нису биле чланица Друштва народа. Два мјесеца након пто је нацрт мандата достсвљен Друштву, односно 23. фебруара 1921, Сједињене Државе су затражиле дозволу да дају коментар прије него што Савјет Друштва народ стави на разматрање мандате; Савјет се сложио са захтјевом недјељу дана касније.[148] Разговори су настављени до 14. маја 1922, када је америчка влада објавила услове споразума са Уједињеним Краљевством о Палестинском мандату.[148][149] Услови су укључивали одбредбу у којој је наведено да се „сагласност Сједињених Држава треба добити прије било какве измјене у тексту мандата”.[150][151] Упркос противљењу Стејт департмента,[152] након тога је 21. септембра 1922. услиједила резолуција Лојџ—Фиш, којом је Конгрес подржао Балфурову декларацију.[7][153][154]
Сједињене Државе су 3. децембра 1924. потписале Палестинску мандатну конвенцију, билатерални уговор са Британијом у којем Сједињене Државе „пристају на администрацију” (члан 1.) и који се бавио осам питања од значаја за Сједињене Државе (укључујући имовинска права и пословне интересе).[155][156] Стејт департмент је припремио извјештај којим је документовао свој став о мандату.[157]
У расправи о датуму када би питање нацрта Мандата за Палестину требало да буде стављено на дневни ред Савјет Друштва народа, лорд Балфур је 17. маја 1922. обавијестио Савјет о разумијевању његове владе о улози Друштва у креирању мандата:
Мандате није стварало Друштво и није их у суштини могло мијењати Друштво. Дужности Друштва била су ограничена на то да се побрину да су специфични и детаљни услови мандата у складу са одлукама које су донијеле савезничке и придружене силе, и да у извршавању ових мандата мандатарне силе треба да буду под надзором, а не под контролом, Друштва. Мандат. је био самонаметнутно ограничење суверенитета који су освајачи вршили над освојеном територијом.[158]
Савјет Друштва народа састао се између 19. и 24. јула 1922. да би одобрио мандате класе А за Палестину и Сирију (записнике са састанака можете прочитати овдје). Палестински мандат одобрен је 22. јула 1922. на приватном састанку Савјета Друштва народа у Палати Сент Џејмс у Лондону, чиме је Британцима дато званично међународно признање за позицију коју су фактички имали у регији од краја 1917. у Палестини и од 1920—1921. у Трансјордану.[26] Савјет. је навео да је мандат одобрен и да ће ступити на снагу „аутоматски” када се ријеши спор између Француске и Италије.[lower-alpha 16] Јавну изјаву којом је то потврдио предсједник Савјета дао је 24. јула.[lower-alpha 17][161] Пошто су фашисти преузели власт у Италији у октобру 1922, нови италијански премијер Мусолини је одложио споровђење мандата.[lower-roman 27] Турска скупштина је у Анкари 23. августа 1923. ратификовала Лозански уговор са 215 гласова за од 235 гласова.[163][164][165][lower-roman 28]
Савјет Друштва народа утврдио је да су два мандата ступила на снагу на састанку 29. септембра 1923. године.[167][lower-alpha 18] Турском ратификацијом ријешен је спор између Француске и Италије.[104][169][lower-roman 29][lower-roman 30]
Убрзо након одобрења мандата у јулу 1922, Канцеларија за колоније је припремила меморандум за спровођење Члана 25.[lower-roman 31] Друштво народа је одобрило Британски меморандум 16. септембра 1922, у коме се детаљно наводи намјеравана примјена клаузуле која искључује Трансјордан из чланова које се односе на јеврејско насељавање.[173][174][175] Када је меморандум достављен Савјету Друштва народа, Балфур је објаснио позадину; према записнику, „Лорд Балфур је подсјетио своје колеге да члан 25. мандата за Палестину, који је одобрио Савјет у Лондону 24. јула 1922, превиђа да територије у Палестини које леже источно од Јордана треба да буду под донекле другачијим режимом од остатка Палестине… Британска влада је сада само предложила да се спроведе овај члан. То је одувијек био дио политике коју је Друштво разматрало и коју је британска влада прихватала, а касније је жељела да то спроведе у дјело. У складу са политиком, садржаном у чланку 25, лорд Балфур је позвао Савјет да донесе низ резолуција којима је измијењен мандат у погледу тих територија. Циљ ових резолуција био је да се повуку из Трансјорданије посебне одредбе које су имале за циљ да обезбједе национално огњиште Јеврејима западно од Јордана.”[175]
Турска није била чланица Друштва народа током преговора; била је на страни поражених у Првом свјетском рату, а Друштву се придружила тек 1932. године. Одлуке о мандатима над османском територијом које је донио савезнички Врховни савјет на Санремску конференцију документоване су у Севрском уговору, који је потписан у име Османског царства и Савезника 10. августа 1920. године. Међутим, османска влада никада није ратификовала споразум, јер је захтијевао сагласност Мустафе Кемала Ататурка. Ататурк је изразио презир према споразуму и наставио оно што је постало познато као Турски рат за независност. Лозанска конференција почела је у новембру 1922, с намјером да се преговара о споразуму који би замијенио пропали Севрски споразум. Лозанским уговором, који је потписан 24. јула 1923, турска влада је признала одвајање регија јужно од граница договорено Анкарским уговором (1921) и одрекла се свог суверенитета над Палестином.[176][тражи се бољи извор]
Према другом ставу преамбуле мандата,
Док су се главне савезничке силе такође сложиле да Мандатар треба бити одговоран за спровођење декларације коју је првобитно издала 2. новембра 1917. влада Његовог Британског Величанства, а које су поменуте силе усвојиле, у корист успостављања националног огњишта у Палестини за јеврејски народ, имајући у виду да се не смије учинити ништа што би могло угрозити грађанска и религијска права нејеврејских заједница у Палестини или права и политички статус који Јевреји уживају у било којој другој земљи…[177]
Вајцман је у својим мемоарима примјетио да најважнијим дијелом мандата и најтежим преговорима сматра сљедећу клаузулу у преамбули која признаје „историјску везу Јевреја са Палестином”.[lower-alpha 19] Керзон и италијанска и француска влада одбациле су ране нацрте мандата јер је преамбула садржала пасус који је гласио: „Признајући, штавише, историјску везу јеврејског народа са Палестином и тврдњу која им даје да поново конституишу као своје национално огњиште…”[178] Палестински комитет који је основао Форин офис препоручио је да се изостави референца на „тврдњу”. Савезници су већ примјетили историјску везу у Севрском уговору, а нису признали правни захтјев. Лорд Балфур је предложио алтернативу која је прихваћена и укључена у преамбулу одмах послије горе цитираног параграфа:
Будући да је тиме [тј. Севрским уговором] дато признање историјској повезаности јеврејског народа са Палестином и основама за поновну конструкцију њиховог националног огњишта у тој земљи;[179]
У тијелу документа, Ционистичка организација је поменута у члану 4; у нацрту из септембра 1920. додата је квалификација која је захтијевала да „њена организација и устав” морају бити „по мишљењу Мандатора одговарајући”. „Јеврејска агенција” је поменута три пута: у члановима 4, 6. и 11.[90] Члан 4. мандата је предвиђао „признање одговарајуће јеврејске агенције као јавног тијела у циљу савјетовања и сарадње са Администрацијом Палестине у економским, социјалним и другим питањима која могу утицати на успостављање јеврејског националног огњишта и интересе јеврејског становништва Палестине”, чиме се заправо успоставља оно што је постало „Јеврејска агенција за Палестину”. Члан 7. каже: „Управа Палестине је одговорна за доношење закона о држављанству. У овај закон биће укључене одредбе које су уоквирене тако да олакшају стицање палестинског држављанства Јеврејима који се стално настањују у Палестини.” Услов за овај циљ мандата био је да се „ништа не смије чини што би могло штетити грађанским и религијским правима постојећих нејеврејских заједница у Палестини.”[177]
Религијске и комуналне гаранције, као што су слобода религије и образовања, дате су уопштено без осврта на одређену религију.[90] Ватикан и италијанска и француска влада концентрисале су своје напоре на питања Светих мјеста и права хришћанских заједница,[180] постављајући своје правне захтјеве на основу бившег Протектората Свете столице и Француског протектората Јерусалима. Католичке силе су видјеле прилику да преокрену успјех грчке и руске православне заједнице у регији током претходних 150 година, као што је документована у Статусу кво.[181] Ционисти су имали ограничен интерес у овој области.[182]
Британије би преузела одговорност за Света мјеста према члану 13. мандата. Идеја о Међународној комисији за рјешавање потраживања на Света мјеста, формализована у члану 95. Севрског споразума, поново је преузета у члану 14. Палестинског мандата. За кашњење у ратификацији дјелимично су одговорни и преговори о образовању и улази комисије. Члан 14. мандата захтијевао је од Британије да оснује комисију за проучавање, дефинисање и утврђивање права и потраживања везаних за палестинске религијске заједнице. Ова одредба, која је захтијевала стварање комисије за ревизију Статуса кво религијских заједница, никада није спроведена.[183][184]
Члан 15. захтијевао је да од мандаторне администрације да обезбједи потпуну слободу савјести и слободно вршење свих облика богослужења. Према члану, „Никаква дискриминација било које врсте неће бити вршена између становника Палестине на основу расе, религије или језика. Ниједна особа неће бити искључена из Палестине на основу свог религијског увјерења.” Високи комесар је успоставио ауторитет ортодоксног рабината над припадницима јеврејске заједнице и задржао модификовану верзију османског милетског система. Формално признање је проширено на једанаест религијских заједница, које нису укључивале неортодоксне Јевреје или протестантске хришћанске конфесије.[185]
Јавно појашњење и примјена члана 25, више од годину дана након што је додат мандату, навело је неке да „замисле да је трансјорданска територија била покривена условима Мандата у погледу Јеврејског националног огњишта прије августа 1921.”[lower-roman 1] То би, према професору савремене јеврејске историје Бербарду Васерштајну, резултирало „митом о палестинској ’првој подјели’ [која је постала]” дио концепта ’Великог Израела’ и идеологије жаботинског ревизионистичког покрета”.[lower-roman 2][lower-roman 3] Палестинско-амерички академик Ибрахим Абу-Лаход, тадашњи предсједавајући одјељења политичких наука Сјеверозападног универзитета, сугерисао је да би референце израелског портпарола о „Јордану као палестинској држави” могле да одражавају „исто [не]разумјевање”.[188][lower-roman 4]
Пет мјесеци прије нго што је мандат ступио на снагу, 25. априла 1923, независна управа је призната у изјави датој у Аману:
Под условом одобрења Друштва народа, Његово Британско Величанство ће признати постојање независне владе у Трансјордану под управом Његовог Височанства Амира Абдулаха, под условом да је таква влада уставна и ставља Његово Британско Величанство у позицију да испуни своје међународне обавезе у погледу територије помоћу споразума који ће бити закључен са Његовим Височанством.[189][190]
Научнци су детаљно оспорили законитост мандата, посебно његову конзистентност са Чланом 22. Пакта Друштва народа.[191][192][193][194][195][lower-alpha 20] Према преамбули мандата, мандат је додијељен Британији „у сврху спровођења одредби Члана 22. Пакта Друштва народа”. У том члану, који се односио на повјерење „туторства” колонија које су раније биле под њемачким и турским суверенитетом „напредним нацијама”, прецизира се „заједнице које су раније припадале Турском царству” које су „дошле до фазе развоја у којој њихово постојање као независне нације могу бити привремено признате под условом пружања административних савјета и Мандатарове помоћи, све док не буду у могућности да стоје саме.”[197] Током мандата, челници палестинских Арапа су цитирали члан као доказ своје тврдње да су Британци били обавезни (према условима мандата) да омогуће коначно стварање независне арапске државе у Палестини.[198]
Прије Првог свјетског рата, територија која је постала Мандаторна Палестина обухватала је некадашњи османски Мутасарифат Јерусалим и јужни дио Бејрутског вилајета; оно што је постало Трансјордан обухватало је јужни дио Сиријског вилајета и сјеверни Хиџаски вилајет.[199] Током рата, британска војска је подијелила ратишта Хиџаског и Египатског експедиционих снага дуж линија од тачке јужно од Акабе до тачке јужно од Маана. Ратиште Египатских снага било је подијељено између главног ратишта у Палестини и сиријског ратишта, укључујући Трансјордан, коју је предводила Фајсалова Арапска устаничка армија.[200] Послијератна Управа окупиране непријатељске територије Југ и Исток (Исток са арапским гувернером), подијелила је територију на исти начин;[201][202] професор Јицак Гил-Хар примјећује да је „војна администрација [у Палестини] увијек третирала Трансјордан као посебну администрацију изван своје надлежности”.[201] Професор Ури Раанан написао је 1955. да гранични систем Управе окупиране непријатељске територије „политички, ако не и правно, морао да утиче на послијератно рјешење”.[203]
На приватном састанку 13. септембра 1919. током Париске мировне конференције, Лојд Џорџ дао је Жоржу Клемансоу меморандум у којем је наведено да ће Британска Палестина бити „дефинисана у складу са древним границама од Дана до Бершебе”.[204][lower-alpha 21] Библијски концепт Земље Израела и његово поновно успостављање као савремене државе било је основно начело првобитног ционистичког програма. Хаим Вајцман, вођа ционистичке делегације на Париској конференцији, представио је ционистичку изјаву 3. фебруара 1919. у којој се проглашавају границе и ресурси које су ционисти предложили „неопходним за економску основу земље”, укључујући „контролу њених ријека и њихово изворишта”. Ове границе су укључивале данашњи Израел и територије под окупацијом Израела, западни Јордан, југозападну Сирију и јужни Либан „у околини јужног Сидона”.[206] Ни Палестинци, ни било који други Арапи, нису били укључени у расправе које су одрађивале границе Мандатне Палестине.[207][lower-roman 32]
Прва граница које је договорена била је са британски Египтом.[209] У меморандуму британске политичке делегације од 9. маја 1919. на Париској конференцији наведено је да Британци намјеравају да усвоје границу између Египта и Османског царства која је успостављена 1906. године.[210] Одлука, компромис између приједлога циониста и британских власти у Египту, већ је била добро дефинисана на картама.[210]
Регија Негев је придодата Палестини 10. јула 1922, након што је британски представник Џон Филби уступио „у име Трансјордана”; иако се обично бе сматра дијелом Палестине, Ционистичка организација је лобирала да Палестина добије приступ Црвеном мору.[lower-roman 33] Абдулахови захтјеви да се Негев придода Трансјордану крајем 1922. и 1925. су одбијени.[212]
Одређивање сјеверне границе Мандата био је далеко дужи и сложенији поступак него за остале границе.[213] Двије основне разлике су биле у томе што је ова граница раздвајала облести под контролом Француске и Британије и пролазила је кроз густо насељена подручја која нису била раздвојена. Остале границе су одвајале британску Палестину од британског Египта и британског Трансјордана, а првенствено су пролазиле кроз ријетко насељена подручја.[214]
Сјеверна граница између британског и француског мандата била је широко дефинисана француско-британским граничним споразумом из децембра 1920; то је постало познато као споразум Пауле—Њукомб према француском потпуковнику Н. Паулу и британском потпукоповнику С. Ф. Њукомбу, који су именовани да предводе граничну комисију 1923, како би финализовали споразум.[215] Споразумом је већина Голанске висоравни је смјештена у француску сферу, а успостављена је заједничка комисија за рјешавање и обиљежавање границе. Комисија је поднијела свој коначни извјештај 3. фебруара 1922; британска и француска влада су га одобриле с одређеним упозорењима 7. марта 1923, неколико мјесеци прије него што су Британија и Француска преузеле своје мандаторне одговорности 29. септембра 1923. године.[216][217][218] Према споразуму, становници Сирије и Либана имали су иста права на риболов и пловидбу на језеру Хула, Галилејском мору и ријеци Јордан као грађани Мандатне Палестине, али би влада Палестине била одговорна за надзор над језерима. Ционистички покрет је вршио притисак на Французе и Британце да укључе што више извора воде у Палестину током преговора о демаркацији. Захтјеви покрета утицали су на преговараче, што је довело до укључивања Галилејског мора, обје обале Јордана, језера Хула, извора Дан и дијела ријеке Јармук. Као високи комесар Палестине, Херберт Самјуел је захтијевао пуну контролу над Галилејским морем.[219] Нова граница је пратила линију од 10 метара дуж сјевероисточне обале.[220] Након рјешавања питања сјеверне границе, британска и француска влада су 2. фебруара 1926. потписале споразум о добросусједским односима између мандатних територија Палестине, Сирије и Либана.[221]
Трансјордан је током османске владавине био дио Сиријског вилајета — првенствено санџака Хауран и Маан (Карак). Од краја рата био је дио заузетог подручја под управом Арапа — АОНТ Исток,[223][202] која је касније проглашена дијелом Фејсалове Арапске Краљевине Сирије. Британци су били задовољни тим аранжманом, јер је Фејсал био британски савезник; регија је спала у непосредну сферу британског утицаја према споразума Сајкс—Пико, а нису имали довољно трупа које би гарнизовали на том подручју.[66][lower-roman 34]
Током израде нацрта мандата, Ционистичка организација је заговарала укључење у састав Палестине територије источно од ријеке Јордан. На мировној конференцији 3. фебруара 1919, организација је предложила да источну границу чине „линије близу и западно од Хиџазске жељезничке пруге која завршава у заливу Акаба”;[101] пруга је ишла паралелно са ријеком Јордан и око 60 км источно од саме ријеке.[225] У мају су британски званичници на мировној конференцији представили приједлог који је укључивао карте које приказују источну границу Палестине само 10 километара источно од Јордана.[lower-roman 35] У Паризу није постигнут договор; о тој теми се није разговарало на Санремској конференцији у априлу 1920, на којој су границе мандата „Палестина” и „Сирија” остављене као неодређене да би их касније „одредиле главне савезничке силе”.[34][48]
Ријека Јордан је одабрана као коначна граница између двије територије;[lower-roman 36] то је документовано у члану 25. мандата, који је Керзон одобрио 31. марта 1921,[87] којим је једноставно као граница одређена ријека Јордан. Никаква даља дефиниција није разматрана до средине 1922,[187] када је граница постала значајна због преговора о хидроелектрани Рутенберг и Устава Мандатне Палестине (који се није односио на Трансјордан, наглашавајући потребу за јасном дефиницијом).[227] Устав објављен 1. септембра био је прва званична изјава о детаљима границе,[228] што је поновљено у Трансјорданском меморандуму од 16. септембра 1922: „од тачке двије миље западно од града Акабе у истоименом заливу до центра Вади Арабе, Мртвог мора и ријеке Јордан до њеног ушћа са ријеком Јармук; одатле уз средину корита ријеке до сиријске границе”.[229]
Јужна граница између Трансјордана и Арабије сматрала се стратешком за Трансјордан како би избјегао да остане без излаза на море, с намјером да мору приступи преко луке Акаба. Јужна регија Маан—Акаба, велико подручја са само 10.000 становника,[230] била је под управом АОНТ Исток (касније Арапска Краљевина Сирија, а затим Мандатни Трансјордан) и на њу је право полагала Краљевина Хиџаз.[231] У АОНТ Исток, Фејсал је именовао кајмакама (подгувернера) у Маану; кајмакаму у Акаби, који је „некажњено занемарио и Хаусеина у Меки и Фејсала у Дамаску”,,[232] Хусеин је наложио да прошири своје власт над Мааном.[231] Овај технички спор није постао отврени сукоб, а Краљевина Хиџаз је требала да преузме фактичну контролу након што су Французи поразили Фејсалову администрацију.[lower-roman 37] Након саудијског освајања Хиџаза од 1924. до 1925, Хусеинова војска је пребјегла у регију Маана (за коју је тада званично објављено да је анектирао Абдулахов Трансјордан). Ибн Сауд је приватно пристао на поштовање овог става у писмима размијењеним у вријеме потписивања Уговора из Џеде 1927. године.[234]
Положај источне границе између Трансјордана и Ирака сматрана је стратешком у погледу предложене изградње нафтовода Киркук—Хаифа.[234] Први пут је одређена 2. децембра 1922. споразумом у којем Трансјордан није био једна од страна — Укериским протоколом између Ирака, Наџда и Кувајта.[235] Описан је западни крај играчко-наџдске границе као „Џебел Аназан који се налази у близини пресјека 32 степена сјеверне географске ширине и 39 степени источне географске дужине између Ирака и Наџда”, чиме се имплицитно потврђује као тачка у којој граница између Ирака и Наџда, постала граница Трансјордана и Наџда.[235] То је услиједило након Лоренсовог приједлога у јануару 1922. да се Трансјордан прошири на начин да укључује Вади Сирхан на југ све до Ел Џауфа, како би се заштитила британска рута ка Индији и обузда Ибн Сауд.[236]
Британци су контролисали Палестину скоро три деценије, надгледајући низ протеста, нереда и побуна, како јеврејске, тако и арапске заједнице.[237] План Уједињених нација о подјели Палестине донијет је 29. новембра 1947; њим је превиђено стварање одвојених јеврејских и арапских држава које би дјеловале под економском унијом, а Јерусалим би прешао под старатељство УН.[238] Двије седмице касније, колонијални секретар Артур Крич Џонс објаснио је да ће британски мандат престати 15. мај 1948. године.[239][lower-alpha 22] Посљедњег дана мандата, проглашено је успостављање Државе Израел и почео је Арапско-израелски рат.[239]
У априлу 1923, пет мјесеци прије ступања мандата на снагу, Британија је објавила намјеру да призна „независну владу” Трансјордана.[241][188] Трансјордан је у великој мјери имао аутономију под британским туторством у складу са споразумом од 20. фебруара 1928, а постао је потпуно независан према споразуму са Британијом 22. марта 1946. године.[241]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.