![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e4/Social_Network_Diagram_%2528segment%2529.svg/langsr-640px-Social_Network_Diagram_%2528segment%2529.svg.png&w=640&q=50)
Континентална филозофија
скуп филозофских традиција из 19. и 20. века из континенталне Европе / From Wikipedia, the free encyclopedia
Континентална филозофија је израз који је потекао од филозофа енглеског говорног подручја да опише различите филозофске традиције које су под снажним утицајем одређених филозофа 19. и 20. века из континенталне Европе.[1][2] Израз се често користи у контрасту са аналитичком филозофијом. У традиције које обухватају континенталну филозофију спадају немачки идеализам, феноменологија, егсистенцијализам и њени атецеденти херменеутика, структурализам, постструктурализам, француски феминизам, критичка теорија Франкфуртске школе и још неки други правци западног марксизма.[3]
Тешко је идентификовати нетривијалне тврдње које би биле заједничке свим претходним филозофским покретима, али примарна дистинктивна карактеристика између континенталне филозофије и аналитичке филозофије су њихови супротстављени ставови према објективности. Идеју да универзум има материјално постојање без обзира да ли људи постоје или не, одбацују најистакнутији континентални филозофи (попут Хегела у Контра-просветитељству) и прихватају аналитички филозофи.
Појму континентална филозофија, попут аналитичке филозофије, недостаје јасна дефиниција и може означавати само породичну сличност различитих филозофских ставова. Сајмон Глендининг је сугерисао да је тај термин првобитно био виже пежоративан него описан, функционишући као ознака за типове западне филозофије које су аналитички филозофи одбацили или не одобравају.[4] Упркос тога, Мајкл Е. Росен се покушао да идентификује заједничке теме које типично карактеришу континенталну филозофију.[5] Ултиматно, претходне теме произилазе из широко кантовске тезе да су знање, искуство и стварност везани и обликовани условима који се најбоље разумеју кроз филозофску рефлексију, а не искључиво емпиријским истраживањем.[6]