Западноромански језик From Wikipedia, the free encyclopedia
Каталонски (кат.)[3] је језик романске групе који се говори у Шпанији, Андори,[4] мањем делу Француске и веома малом делу Сардиније. Веома је сличан суседном, окситанском језику (понекад познат и као окцитански, или лангдок ()), који се говори у суседној, углавном јужној Француској.
Унутар Француске, каталонски се говори у департману Источни Пиринеји. На Сардинији постоји један градић, Алгеро (итал., кат. ), где 30.000 људи говори каталонски.[5] У том сардинском региону, каталонски је заштићен језик и може се користити у званичној комуникацији. У Андори је каталонски први званични језик (друга два су шпански и француски). Важно је напоменути да се верзија која се говори у Валенсији назива валенсијанским језиком, и разликује се у извесној мери од каталонског из Каталоније (слично разликама српског и хрватског). Валенсијански се развијао под већим утицајем шпанског, док је у Каталонији језик био под јачим утицајем француског језика. Варијанта која се говори на Балеарима често се назива балеарским, и такође се разликује од каталонског из Барселоне, посебно у облицима одређеног члана: Балеарци користе облике одређеног члана es (мушки род) и sa (женски род), уместо облика el и la.
Изговор каталонског је веома сличан изговору шпанског и окситанског језика. Током средњег века, каталонски и окситански језик били су веома слични, и представљали су спону између гало-романских и иберо-романских језика, али су се те разлике продубиле после великог утицаја шпанског на каталонски и француског на окситански, током последњих 6 векова. Исто тако, и масовна имиграција шпанског и француског становништва на подручја где се говоре ови језици утицала је да се ови језици удаље.
Од пада режима Франциска Франка, када је каталонски језик био потискиван, овај језик се налази на свим уличним таблама широм каталофонског подручја.
Извори:Каталонија:
Статистички подаци са Пописа 2001, Institut d'Estadística de Catalunya, Generalitat catalana. Валенсија: Статистички подаци са Пописа 2001, Institut Valencià d'Estadística, Generalitat Valenciana. Балеари: Статистички подаци са Пописа 2001, Institut Balear d'Estadística, Govern de les Illes BalearsАрхивирано на сајту (1. јануар 2006). Северна Каталонија: Media Pluriel Анкету извршила Префектура Региона Лангдон-Русијон из октобра 1997. објављена је јануару 1998. . Андора:
Социолингвистички подаци добијени од Владе Андоре 1999. Арагонија: Социолингвистички подаци добијени од Euromosaic . Alguer: Социолингвистички подаци добијени од Euromosaic . Остатак света: Процена за 1999, Federació d'Entitats Catalanes ван каталонских земаља.
Дијалекатска мапа каталонско-валенсијанског језика
Током 1861. године, Мануел Мила и Фонтаналс (Manuel Milà i Fontanals) је предложио дијалектску поделу каталонског у два велика блока: источни () и западни ()
Не постоји прецизна лингвистичка граница између једног и другог дијалекта, и готово свуда постоји прелазна зона између ових дијалеката (осим дијелеката специфичних за острва). Такође, ниједан од ових дијалеката није хомоген унутар себе, јер се може поделити на неколико подијалеката. То су следећи поддијалекти:
Варијанте каталонско-валенсијанског
Западно-каталонски
Северозападни дијалекти (светло плаво)
Ribagorçà (из Рибагорсе, каталонског региона)
Pallarès (из Паљарса)
Lleidatà (из провинције Љеида (Лерида))
Јужно-каталонски или Северно-валенсијански“ (плаво)'
Tortosí (из Тортозе)
Каталонски из Мтарање
Vinarossenc (из Винароса)
Валенсијански из Маестрата (веленсијанског региона)
„InformeCAT 50 dades sobre la llengua catalana”(PDF) (на језику: Catalan). 7. 6. 2018.CS1 одржавање: Непрепознат језик (веза) Report on the Catalan language by Plataforma per la Llengua based on recent reference sociolinguistic surveys
Britton, A. Scott (2011). Catalan Dictionary & Phrasebook. New York: Hippocrene Books. ISBN978-0781812580.
Bruguera, Jordi (2008). „Historia interna del catalán: léxico, formación de palabras y fraseología”. Ур.: Ernst, Gerhard. Romanische Sprachgeschichte. 3. Berlin, New York: Walter de Gruyter. стр.3045—3055.
Carbonell, Joan F.; Llisterri, Joaquim (1992). „Catalan”. Journal of the International Phonetic Association. 22 (1–2): 53. doi:10.1017/S0025100300004618.
Carbonell, Joan F.; Llisterri, Joaquim (1999). „Catalan”. Handbook of the International Phonetic Association: A Guide to the usage of the International Phonetic Alphabet. Cambridge: Cambridge University Press. стр.61—65. ISBN0-521-63751-1.
Collins English Dictionary. HarperCollins Publishers. 1991. ISBN0-00-433286-5.
Colón, Germà (1993). El lèxic català dins la Romània. Biblioteca Lingüística Catalana. Valencia: Universitat de València. ISBN84-370-1327-5.
Gallego, Rosa; Sanz, Juan Carlos (2001). Diccionario Akal del color (на језику: Spanish). Akal. ISBN978-84-460-1083-8.CS1 одржавање: Непрепознат језик (веза)
Guinot, Enric (1999). Els fundadors del Regne de València: replobament, antroponímia i llengua a la València medieval. Valencia: Tres i Quatre. ISBN8475025919.
Jud, Jakob (1925). Problèmes de géographie linguistique romane (на језику: French). Paris: Revue de Linguistique Romane. стр.181—182.CS1 одржавање: Непрепознат језик (веза)
Koryakov, Yuri (2001). Atlas of Romance languages. Moscow.
Lloret, Maria-Rosa (април 2003). „The Phonological Role of Paradigms: The Case of Insular Catalan”. Написано на Amsterdam & Philadelphia. Ур.: Auger, Julie; Clements, J. Clancy; Vance, Barbara. Contemporary Approaches to Romance Linguistics: Selected Papers from the 33rd Linguistic Symposium on Romance Languages. Language. 83. Bloomington, Indiana: John Benjamins. стр.278. doi:10.1353/lan.2007.0098.
Marfany, Marta (2002). Els menorquins d'Algèria (на језику: Catalan). Barcelona: Abadia de Montserrat. ISBN84-8415-366-5.CS1 одржавање: Непрепознат језик (веза)
Moll, Francesc de B. (2006) [1958]. Gramàtica Històrica Catalana (на језику: Catalan) (Catalan изд.). Universitat de València. стр.47. ISBN978-84-370-6412-3.CS1 одржавање: Непрепознат језик (веза)
Padgett, Jaye (2003). Systemic Contrast and Catalan Rhotics. University of California, Santa Cruzp=2.
Recasens, Daniel (1993). „Fonètica i Fonologia”. Enciclopèdia Catalana.
Recasens, Daniel; Fontdevila, Jordi; Pallarès, Maria Dolors (1995). „Velarization Degree and Coarticulatory Resistance for /l/ in Catalan and German”. Journal of Phonetics. 23 (1): 288. doi:10.1016/S0095-4470(95)80031-X.
Recasens, Daniel (1996). Fonètica descriptiva del català: assaig de caracterització de la pronúncia del vocalisme i el consonantisme català al segle XX (2nd изд.). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans. стр.75—76, 128—129. ISBN9788472833128.
Recasens, Daniel; Pallarès, Maria Dolors (2001). De la fonètica a la fonologia: les consonants i assimilacions consonàntiques del català. Barcelona: Editorial Ariel. ISBN978-84-344-2884-3.
Recasens, Daniel; Espinosa, Aina (2005). „Articulatory, positional and coarticulatory characteristics for clear /l/ and dark /l/: evidence from two Catalan dialects”. Journal of the International Phonetic Association. 35 (1): 1, 20. doi:10.1017/S0025100305001878.
Recasens, Daniel; Espinosa, Aina (2007). „An Electropalatographic and Acoustic Study of Affricates and Fricatives in Two Catalan Dialects”. Journal of the International Phonetic Association. 37 (2): 145. doi:10.1017/S0025100306002829.
Riquer, Martí de (1964). „Vol.1”. Història de la Literatura Catalana (на језику: Catalan). Barcelona: Ariel.CS1 одржавање: Непрепознат језик (веза)
Veny, Joan (1997). „greuges de Guitard isarn, Senyor de Caboet (1080–1095)”. Homenatge a Arthur Terry. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat. стр.9—18. ISBN84-7826-894-4.
Veny, Joan (2007). Petit Atles lingüístic del domini català. 1 & 2. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans. стр.51. ISBN978-84-7283-942-7.