From Wikipedia, the free encyclopedia
Janez X. (latinsko Papa Joannes X.), italijanski rimskokatoliški škof in papež; * okrog 860 Borgo Tossignano (Emilija-Romanja, Papeška država, Frankovsko cesarstvo danes: Italija), † maj 928 Rim (Papeška država, Sveto rimsko cesarstvo, danes: Italija)
Papež je bil od marca 914 do maja 928.
Janez X. | |
---|---|
![]() Papež Janez X. | |
Izvoljen | marec 914 (izvoljen) |
Začetek papeževanja | 914 (posvečen in ustoličen) |
Konec papeževanja | maj 928 (vladal 14 let in 2 mescal) |
Predhodnik | Lando |
Naslednik | Leon VI. |
Redovi | |
Položaj | 122. papež |
Osebni podatki | |
Rojstvo | Giovanni da Tossignano cca. 860 domnevno Tossignano[d], Papeška država[1] |
Smrt | domnevno 929[1] Rim[2] |
Pokopan | Bazilika svetega Janeza v Lateranu, Rim |
Narodnost | Italijan |
Vera | katoličan |
Starši | Giovanni (rimski plemič) |
Drugi papeži z imenom Janez Catholic-hierarchy.org |
Janez se je rodil okrog 860 v Tossignanu, ki je danes del mesteca Borgo Tossignano v soteskah reke Imole - danes v deželi Emilija-Romanja – v ugledni plemiški družini Cenci. Po Liutprandu je bil najprej diakon pri ravenskem nadškofu Kailu (Kailo, Cailone), ki ga je posvetil Janez IX. Svojega diakona je pogosto pošiljal kot legata v Rim, kjer je navezal stike s Teofilaktom, ki je bil vertararius, senator Romanorum, in njegovo ženo Teodoro. Kot moški čedne postave in velikih sposobnosti je zbudil pozornost Teodore, žene najmočnejšega rimskega plemiča, da mu je pomagala dobiti najprej škofijski sedež v Bologni, potem pa (905-914) nadškofijskega in metropolitanskega v Raveni. Še preden je mogel bolonjski sedež prevzeti, so ga že izvolili za ravenskega metropolita, kjer je skozi devet let hvalevredno vodil nadškofijo. [6] [7]
V nasprotju z določbo 15. člena Nicejskega koncila, ki je prepovedoval prehajanje z enega škofijskega sedeža na drugi, je podobno tudi on – kot že nekaj njegovih prednikov – zasedel rimski sedež svetega Petra za Landom - a da tokrat ni nihče ugovarjal. [8]
V ozadju njegove izvolitve je stal Teofilakt, ki je takrat imel oblast nad Rimom, Spoletom in Toskano. Poročilo Liutpranda iz Cremone o njegovem razmerju s Teofilaktovo ženo Teodoro ni resnično. Janez je razdrobljene sile posameznih fevdalnih gospodov povezal v močno vojsko in jo sam osebno povedel v Gariglano, kjer je 915 dosegel odločilno zmago nad Saraceni. Decembra 915 je kralja Berengarja Furlanskega kronal za cesarja, vendar mu tudi on ni mogel nuditi zadostne zaščite pred uničujočimi boji za oblast v Rimu in pred Madžari, ki so ropali po severni Italiji. Moč papeštva je hotel utrditi s tesnejšo povezavo s krajevnimi Cerkvami. Svojega legata je poslal na sinodo frankovskih škofov 916 v Hohenaltheim, podpiral je misijonsko delo med Slovani in Normani, vzdrževal je dobre stike s Cerkvijo v Grčiji in Španiji. Iz političnih razlogov je potrdil imenovanje petletnega grofovskega sina Huga za nadškofa v Reimsu. V naslednjem obdobju so posamezne plemiške družine dostikrat skušale doseči kaj podobnega, da bi si že vnaprej zagotovile nadarbinske dohodke škofij. Sicer pa je bil Janez X. razgledan človek in močna osebnost. [9]
Novi papež je bil delaven in odločen vladar; izkazal se je zlasti s tem, da je dokončal saracensko zasedbo. Uspelo mu je napraviti zvezo med vladarji Landolfom Beneventskim, langobardskim kraljem Berengarjem Furlanskim, in drugimi italijanskimi vojvodi. Janez je osebno vodil zoper Saracene veliko vojsko, ki jo je zbral iz združenih italijanskih voditeljev. Saraceni so si zgradili trdnjave na reki Garigliano, vendar jih to ni rešilo pred hudim porazom, ki jim ga je avgusta 915 zadala krščanska vojska blizu rečnega ustja. [10]
Nekateri učenjaki poudarjajo podobnost med papaževanjem Janeza X. in Janeza VIII.; prva zadeva, ki spdbuja tako sorodnost, bi bilo prizadevanje obeh v borbi zoper Saracene, ki so se nastanili v južni Italiji. Janez VIII. ni uspel v poskusu, da jih prežene, vendar je »posejal seme usodnih dogodkov« [11] s tem, da je podelil Pandolfu iz Capue ozemlje, ki se je raztezalo od Formijskih gričev do Garigliana. Pravzaprav so stopili Gaetanci v zavezništvo z muslimani, ki so se utrdili ne le na formijskih gričih, ampak tudi ob desnem bregu Garigliana. Od tod so začeli pustošiti Italijo skozi kakih štirideset let, dokler se niso ogroženi plemiči povezali v zadosti močno zvezo, ki jih je uspela pregnati. Večinoma pripisujejo nastanek zveze ravno Janezu X., drugi pa Atenolfu I. od Capue in Beneventa, ki je največ trpel od sosednih Saracenov. On je že 903 poskušal napasti Saracene s pomočjo samih Amalfijevcev, ampak brezuspešno. Zato je poslal svojega sina Landolfa v Carigrad, da bi prosil pomoči od cesarja Leona Modrega, ki je obljubil podporo, od katere pa ni bilo nič, dokler se za zadevo ni zavzel papež. Ko se je zvezna vojska, sestavljena iz voditeljev Capue, Salerna, Neaplja in Gaete s podporo bizantinskega ladjevja, odpravila in se utrdila na levi strani Gargliana, je tudi papež Janez krenil iz Rima skupaj z Alberikom Spoletskim, da bi se utaboril na desnem bregu in zaprl v past Saracene. Janez bo v pismu kelmorajnskemu škofu Hermanu izrečno poročal(890-924), da se je bojeval on sam osebno. T. Venni meni njemu v prid, da med seboj vedno sprti italijanski knezi ne bi bili sposobni brez papeževega posredovanja stopiti v skupno tako pomembno in učinkovito zvezo, ki je premagala Saracene pri Gariglianu. Čeprav namreč Janez ni bil izvoljen veliko časa pred bitkom, je imel še zadosti časa za pogajanja s Carigradom, ki jih je začel Landof brez vidnih uspehov; on pa je dosegel sodelovanje bizantinske flote. Janez je z veliko muko pridobil tudi Gaetance s tem, da jim je potrdil nadarbino Traetto, ki jo je svoj čas podaril že Janez VIII.. Za papeža je ta zmaga pomenila tudi oseben uspeh, ki je postavil temelj za vso njegovo razgibano dejavnost v prihodnosti.
Ni dvoma, da je bil Janez X. izvoljen pod vplivom Tuskulcev; prav tako pa ni nobenega dvoma, da si je on osebno pridobil velik ugled po celi Italiji in da so Rimljani upali od njega dobiti pomoč zoper vse bolj grozečo saracensko nevarnost. Italijanska krščanska zveza je skupno z Bizantinci odločilno premagala 915 Saracene, ki so svoje utrdbe požgali in porušili. Italija je vriskala od veselja. Papeža so v Rimu sprejeli s slovesnim slavolokom kot nekdaj rimske cesarje. V tuskulski stranki pa je nevoščljivost porastla do skrajnih mej; kamerinski mejni grof Alberik je zato napravil zvezo s spoletskim knezom zoper papeža, katerega je neprestano izzival iz Angelskega gradu, ki je bil v njegovi lasti; celo strah zbujajoče Ogre je poslal, da bi pustošili področje pod papeško oblastjo. [12]. Kristjani torej zaradi nesložnosti velike zmage niso mogli izkoristiti.
Ko je Berengar [13] prišel decembra 915 v Rim, ga je Janez X. kronal za svetorimskega cesarja. [7]
Potujoči [[Ogri| so 898 prvič vdrli v Italijo. Ogromni zakladi, ki so jih od tam odnesli, so v njih tako spdbudili pohlepnost, da so odslej skoraj letno obiskovali lepo in bogato deželo. Vse na poti jim stoječe trdnjave so razdejali, večja naselja so uničili, tako da so to opustošeno pot imenovali Ogrsko pot (Strada Hungarorum). Berengar je spočetka njihove voditelje podkupoval z darili, toda nato so zahtevali vedno večjo odkupnino v upanju na bogatejši plen. 922 je pridrlo eno krdelo vse do Apulije, kjer so v narejenem taborišču celo prezimili. Izgleda, da je to skupino 800 mož najela tuskulska stranka. Tedaj so se uprli tudi Langobardi in najeti morilec Flambert je 7. aprila 924 umoril samodržca Berengarja. Tedaj je papež Janez poklical na pomoč provansalskega kralja Huga, ki so ga izvolili za lombardskega kralja in ga je papeški poslanec v Paviji okronal z langobardsko železno krono 926. Še istega leta se je papež srečal s Hugom v Mantovi; to čuvši so jo Ogri popihali s plenom iz dežele. [12]
Janez je imel sicer velike težave in nasprotovanja doma v Rimu, vendar velik vpliv na cerkvena in politična dogajanja po celi Evropi in še čez.
Teofilakt I., ki je bil v sorodu že s tremi papeži (Hadrijanom I., Hadrijanom III. in Sergijem III.), je bil nosilni steber te rodovine, ki so jo pozneje poimenovali "Conti di Tuscolo" ali "Tuscolani" ("Tuskulski grofje" ali "Tuskulci"), ki je dala krščanstvu veliko papežev, kot je bil npr. Teofilatto II. in Teofilatto III., ki sta postala tudi papeža Benedikt VIII. (1012-1024) ter Benedikt IX. (1032-1044). Nekateri zgodovinarji menijo, da je bil v sorodu s Teofilaktom tudi papež Janez X.; Liutprand pa meni, da je bil Janez XI. njihov potomec.[6]
Cerkev med karantanskimi Slovenci so proti koncu devetega in v prvi polovici desetega stoletja med leti 873 in 945 vodili pokrajinski škofje Salomon, Engilfrid, Alarik, Dietrik in Gotabert. 23. maja 927 je škof Gotabert vodil sinodo v cerkvi Gospe Svete. Ni znano, o čem je sinoda razpravljala, ohranjena pa je neka darilna listina, ki so jo podpisali prav na tej sinodi. [19]
Njegova prizadevanja za neodvisnost papeštva, čemur naj bi pripomogla tudi zveza s kraljem Hugom iz Provanse, so mu nakopala neizprosno sovraštvo Teofilakove družine. Pred njegovimi očmi so mu ubili brata; slednjič je Marozia tudi njega vrgla v ječo, kjer je maja 928 umrl nasilne smrti, najbrž z zadavljenjem.
Pokopan je v Lateranu.
»Janez X., čigar grehi so znani samo iz govoric, je bil vendarle mož, čigar velike zmožnosti so vidne v zgodovini. Pred nami stoji sredi mraka svojega časa kot eden najodličnejših likov med papeži. Dejanja cerkvene zgodovine hvalijo njegovo delavnost in njegove odnose z vsako od krščanskih dežel. Od kar je namreč potrdil stroga pravila Clunyja, izstopa nadalje kot eden od prenoviteljev redovništva.« [4]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.