From Wikipedia, the free encyclopedia
Damaz I. je bil rimski papež Rimskokatoliške cerkve. * 304 n. št. v Idanha-a-Nova, Luzitanija, Španija (sedaj Portugalska); ali Rim (Italija, Zahodno Rimsko cesarstvo); † 11. december 384, Rim. Pokopan je na Via Ardeatina v bližini Domitilinih katakomb v Rimu.
Sveti Damaz I. Spoznavalec | |
---|---|
![]() | |
Začetek papeževanja | 1. oktober 366 |
Konec papeževanja | 11. december 384 |
Predhodnik | Liberij |
Naslednik | Siricij |
Nasprotnik | Ursin (366-?); obenem je bil (v izgnanstvu) Feliks II. (365-375) |
Drugi položaji | diakon |
Redovi | |
Položaj | 37. papež |
Osebni podatki | |
Rojstvo | 305 Egitania[d], Hispanija, Rimsko cesarstvo[1] |
Smrt | 11. december 384[2] Rim, Zahodno Rimsko cesarstvo |
Pokopan | Via Ardeatina, (Rim |
Narodnost | Španec |
Starši | oče Anton mati Lavrencija |
Prejšnji položaj | arhidiakon (od 355) |
Svetništvo | |
God | 11. december |
Svetnik v | Anglikanska cerkev Pravoslavna cerkev Luteranci Rimokatoliška cerkev |
Svetniški naziv | Sveti |
Kanonizacija | razglašalec predtridentinsko obdobje |
Atributi | križ, knjiga z napisom Vulgata, cerkev |
Zavetnik | proti vročini |
Drugi papeži z imenom Damaz Catholic-hierarchy.org |
Večina virov meni, da se je Damaz rodil v rimski provinci Španiji[3] v kraju Idanha-a- Velha ali Guimarães. Po materini smrti je prišel z očetom v Rim, kjer je bil kot nadarjen mladenič deležen vsestranske verske in znanstveno-umetniške izobrazbe. V tem je tako napredoval, da ga smemo šteti med najbolj pobožne in sposobne može svoje dobe. Posvečen je bil v diakona in je spremljal Liberija v izgnanstvo Trakijo, kamor ga je poslal cesar Konstancij. Leta 355 je postal arhidiakon mesta Rim.
Po Liberijevi smrti je manjša skupina, ki je nasprotovala spravljivemu Liberijevemu stališču do padlih [4], izvolila diakona Ursina za protipapeža.[5]. Za škofa ga je posvetil tiburski škof Pavel. Za svoj sedež si je izbral cerkev Santa Maria in Trastevere, večinski papež pa Lateransko baziliko. Damaza je posvetil v škofa ostijski škof v Lovrenčevi baziliki. Ursin je poskušal od večine izvoljenega Damaza z vsemi sredstvi spodriniti. To je povzročilo nevaren upor in pravo državljansko vojno. Prišlo je celo do medsebojnih spopadov, ki jih Damaz ni mogel preprečiti. Nasprotniki so se spopadali po ulicah in celo po cerkvah je tekla kri. V Licinijevi baziliki je bilo tako ubitih 137, večinoma Ursinovih ljudi. Damaz se je zaradi preteče smrtne nevarnosti skrival po katakombah.
Zapovedal je javne molitve v čast mučencem ter zlasti Lovrenčevi in Feliksovi priprošnji je pripisoval svojo končno rešitev in zmago ter tudi umiritev razmer. [6] [7]
Damaza je to hudo prizadelo. Bolj kot izguba papeškega položaja, čeprav je bil zakonito izvoljen, ga je skrbelo, da lahko iz tega nastane splošen razkol. Prostovoljno je hotel odstopiti tekmecu papeški sedež in živeti nekje v samoti. Dobronamerni prijatelji pa tega niso sprejeli in so se obrnili na cesarja Valentinijana I. Rimski župan Juvencij je Ursina in njegove najbolj vnete privržence izgnal iz mesta. Medtem so se drugi skrivali iz strahu pred ljudstvom po pokopališčih. Preostalim v Rimu je papež iz srca odpustil brez trohice maščevalnosti. Kljub temu so nekateri pod vplivom Ursinovih spletk hoteli še naprej škodovati Damazovemu ugledu. [8] Damaz je dovolil, da se je Ursin vrnil v mesto Rim, kjer pa je nadaljeval hujskanje. Zato ga je prefekt Pretekstat[9] dokončno izgnal v Galijo, od koder je pozneje prišel v Milano, kjer se je pridružil arijancem. [7]
Spreobrnjeni in zopet odpadli jud Izak je Damaza obtožil hudega zločina, zato se je slednji moral zagovarjati pred mestnim prefektom. Klerike, ki so bili poklicani za priče, so celo mučili. Da se to ne bi ponovilo, je sklical Rimski sinodi 368 in 369, kjer so sklenili, da morajo državni uslužbenci upoštevati določbe cerkvenega sodišča in z njim sodelovati.[10]Na tej sinodi se je Damaz zavzel tudi za to, da bi Cerkev lahko sama, svobodno, brez zunanjih vplivov volila papeža, kar je cesar tudi potrdil. Prav tako je cesar potrdil papeževo najvišjo sodno oblast nad vsemi škofi in metropoliti Zahoda ter njegovo pristojnost v verskih in moralnih vprašanjih.[11]
Da bi utrdil versko edinost v Cerkvi, je cesar Teodozij Veliki sklical vesoljni cerkveni zbor v Konstantinoplu 381. Pod predsedovanjem Gregorja Nazianškega so obsodili celo vrsto herezij: evnomianizem, sabelijanizem, focijanizem in apolinarijanizem. Potrdili so sklepe prvega nicejskega koncila in poudarili božanstvo Svetega Duha. Obrazec veroizpovedi, ki ga je sprejel Prvi koncil v Konstantinoplu (drugi vesoljni cerkveni zbor), nicejsko veroizpoved, je še danes skupen vsemu Zahodu in tudi ločenim Cerkvam Vzhoda. V katoliški Cerkvi je vključen v sveto mašo.[12]
Najlepši spomenik si je postavil papež Damaz I. s svojo skrbjo za novejši in boljši prevod Svetega pisma v latinščino. Na njegovo pobudo je papežev tajnik in prijatelj sveti Hieronim pripravil nov latinski prevod Svetega pisma. Nekatere dele je popravil na temelju prevoda Septuaginta, druge po grškem in hebrejskem izvirniku; nekatere dele je na novo prevedel. Hieronimov prevod se je splošno razširil in ga poznamo danes pod imenom Vulgata (Ljudski, Poljudni prevod Svetega pisma). Že od Damaza naprej je Cerkev uporabljala Hieronimov prevod. Od Tridentinskega do Drugega vatikanskega koncila je Vulgata veljala celo za uradni cerkveni prevod, ki se je uporabljal tudi pri sveti maši, v brevirju in drugod.
Papež Damaz je umrl 11. decembra 384 v Rimu. Pokopan je na Via Ardeatina v bližini Domitilinih katakomb v grobnico, ki jo je dal sezidati zase, za svojo mater Lavrencijo in sestro Ireno. Pozneje so njegove ostanke prenesli v Palazzo della Cancelleria, v cerkev San Lorenzo in Damaso, ki jo je dal zgraditi.