okoli 900 pr. n. št. – hindujskirišiJadžnavalkja sestavi astronomsko besedilo Šatapatha Brahmana in predlaga heliocentrični modelOsončja. Za uskladitev gibanj Sonca in Lune predlaga 95-letni cikel, ki da povprečno vrednost dolžine tropskega leta 365,24675 dni.
okoli 750 pr. n. št. – babilonski astronomi odkrijejo 18,6-letni cikel vzida Lune. Na podlagi tega spoznanja ustvarijo prve almanahe – razpredelnice gibanja Sonca, Lune in planetov za uporabo v astrologiji. V 6. stoletju pr. n. št. uporabijo to znanje stari Grki pri napovedovanju mrkov.
okoli 600 pr. n. št. – po Talesu, ki je v tem času študiral v Egiptu, egipčanski astronomi napovedo Sončev mrk.
585 pr. n. št. – za 28. maj Tales napove Sončev mrk.
okoli 500 pr. n. št. – Naburimani izdela skupino efemerid, sistem A, ki so podajale lege Lune, Sonca in planetov za vsak dan trenutek.
okoli 450 pr. n. št. – Filolaj uvede nekakšno protizemljo (starogrškoἀντίχθων: antíkhthōn), ki se skupaj z Zemljo in Soncem vrti okrog središčnega ognja. Zemlja in Sonce si pri tem stojita vselej nasproti.
433 pr. n. št. – Meton uvede 19-letni Metonov cikel, ki ga Atene v starogrški koledar uradno uvedejo leta 432 pr. n. št.
388 pr. n. št. – Platon ustanovi Akademijo. Njegovo učenje se zanaša na sliko Vesolja, v katerem se vse giblje skladno, in v katerem se Sonce, Luna in planeti gibljejo okrog Zemlje po popolnih krožnicah.
okoli 380 pr. n. št. – Kidinu izdela sistem B, ki je še popolnejši od Naburimanovega sistema A.
okoli 370 pr. n. št. – Evdoks razdela svojo razlago Osončja in gibanja planetov, kjer opiše 27 nebesnih krogel.
okoli 360 pr. n. št. – Gan De sestavi zvezdni katalog.
okoli 350 pr. n. št. – Šin Šen sestavi zvezdni katalog z legami približno 800 zvezd.
329 pr. n. št. – Kalip uvede 76-letni Kalipov cikel v astralnemkoledarju, ki je izboljšava Metonovega cikla.
okoli 345 pr. n. št. – Heraklit Pontski oživi in nadaljuje Filolajevo domnevo o središčnem ognju, češ da okrog njega Sonce in Zemlja krožita tako, da si stojita vselej nasproti.
okoli 245 pr. n. št. – Eratosten sestavi zvezdni katalog z legami 675 zvezd, ki se ni ohranil.
– Konon Samoški imenuje skupino zvezd po ženi egipčanskega kralja Ptolemeja III. Evergeta I., kraljici Bereniki, Berenikini kodri.
240 pr. n. št. – kitajski astronomi zabeležijo opazovanje Halleyjevega kometa (1P/−239 K1).
okoli 240 pr. n. št. – Eratosten s pomočjo trigonometrije in podatkov o kotih Sonca ob poldnevu v Aleksandriji in Sieni izračuna premer Zemlje.
okoli 190 pr. n. št. – Selevk domneva, da se Zemlja v enem dnevu zavrti okrog svoje osi in da se vrti okrog Sonca.
165 pr. n. št. – kitajski astronomi prvič opazujejo Sončeve pege.[1]
164 pr. n. št. – babilonski astronomi med 22. in 28. septembrom zabeležijo opazovanje Halleyjevega kometa (1P/−163 U1).
150 pr. n. št. – Hiparh izdela prvi astrolab, ki so ga v 3. stoletju izboljšali arabski astronomi in ga v 10. prinesli v Evropo
okoli 139 pr. n. št. – Hiparh določi dolžino sinodskega meseca, čas, ki ga Luna porabi, da se vrne v isto lego glede na Sonce, na 23/50 s z napako pod 0,5 sekunde, kar mu omogoči, da točno določi Sončeve in Lunine mrke.
136 pr. n. št. – Hiparh s pomočjo Luninih mrkov in navideznega gibanja Lune izračuna astronomsko enoto.
Denderski zodiak, verjetno izdelan okoli leta 50 pr. n. št., prikazuje ozvezdji Bika in Tehtnice.
129 pr. n. št. – Hiparh sestavi zvezdni katalog z legami 850 zvezd, ki se ni ohranil. V katalogu navede tudi barve zvezd, kar je prevzel pozneje Ptolemej.
100 pr. n. št. – Posidonij Apamejski podobno kot Eratosten pred njim izračuna premer Zemlje.
90 pr. n. št. – Posidonij s pomočjo navideznega gibanja Lune izračuna astronomsko enoto.
12 pr. n. št. – ponovna pojavitev Halleyjevega kometa (1P/−11 Q1) blizu Sonca oktobra morda da podlago za svetopisemsko zgodbo o Betlehemski zvezdi.
Starogrška ekvatorialna sončna ura, 2. do 3. stoletje, današnji Ai-Hanum, AfganistanSupernovaSN 386 (G11.2-0.3) s pulzarjemJ1811-1925 v središču, rentgenska slika, Rentgenski observatorij Chandra, 2006-12-06-08:43:03
66 – v Talmudu je omenjeno, da »obstaja zvezda, ki se pojavi vsakih sedemdeset let in zaradi katere kapitani ladij zgrešijo svojo pot.«Ker navedek pripisujejo rabinuJohošui ben Haniahu gre verjetno za pojavitev Halleyjevega kometa (1P/66 B1) v svojem prisončju 25. januarja, ki ga je lahko rabin za časa svojega življenja videl.
123 – Čang Heng popravi koledar in ga uskladi z letnimi časi. Meni, da je Vesolje kakor jajce, kjer ležijo zvezde na lupini, Zemlja pa je v sredini kot rumenjak.
137 – Ptolemej sestavi zvezdni katalog z legami 1028 zvezd.
okoli 170 – Kleomed napiše delo v dveh delih Teorija o krožnih gibanjih nebesnih teles (Kykliké theoría meteóron), kjer poda znanje o nebesnih telesih v skladu s stoično filozofijo.
185 – kitajski astronomi zabeležijo supernovoSN 185 v smeri α Kentavra med ozvezdjema Šestilo in Kentaver. Na nebu je bila vidna 8 mesecev.
386 – kitajski astronomi opazujejo supernovo SN 386 v ozvezdju Strelca.
393 – kitajski astronomi opazujejo supernovo SN 393 v ozvezdju Škorpijona.
400 – hindujski kozmološki časovni cikli, opisani v delu Surja Sidhanta, dajo povprečno vrednost sideričnega leta 365,2563627 dni, ki je 1,4 sekunde daljša od sodobne vrednosti 365,2563627 dni. Kot najbolj točna ocena bo veljala več kot tisoč let.
499 – Aryabhata I. v delu Arjabhatija predlaga heliocentrični gravitacijski model Osončja in izsredni eliptični model planetov, kjer se planeti vrtijo okrog svojih osi in krožijo po elipsah okrog Sonca. Planeti in Luna nimajo lastne svetlobe in odbijajo svetlobo s Sonca. Zemlja se vrti okrog svoje osi, kar povzroča dan in noč, in kroži okrog Sonca, kar povzroča leto. Aryabhata poda polmere planetnih tirov z razmerjem tira Zemlja/Sonce. Verjame tudi, da so tiri planetov elipse in ne krožnice, ter pravilno pojasni vzroke Sončevih in Luninih mrkov. Njegova ocena Zemljinega premera 12.722km bo kot najbolj točna veljala več kot tisoč let.
628 – Brahmagupta izda Pregled brahmanskih sestavov (Brahma-sphuta siddhanta), kjer obravnava Lunine in Sončeve mrke, planetne konjunkcije, oddaljenost Lune, Lunine faze in določevanja leg planetov. Opiše gravitacijo kot privlačno silo in na kratko opiše gravitacijski zakon.
724 – I Sin izboljša teorijo navideznega Sončevega gibanja Lia Čua iz leta 600.
725 – I Sin primerja kotne razdalje zvezd v Labodu s svojimi in starejšimi meritvami in pri tem prvi odkrije, da se medsebojne lege zvezd s časom spreminjajo. Njegove dejanske ugotovitve lastnega gibanja niso upoštevali. Pri tem je upošteval tudi vpliv precesije Zemljine vrtilne osi.
850 – al-Fargani napiše knjigo Učbenik o znanosti o zvezdah (Kitab fi Džavani).
okoli 856 – al-Fargani sestavi pomembno razpravo o astrolabu.
870 – al-Kindi navede svoj aristotelski zakon o zemeljski gravitaciji po katerem se težka masivna nebesna telesa gibljejo proti središču, lažja pa stran od njega.
okoli 1005 – Ibn Junis sestavi nove zelo točne razpredelnice za izračun leg planetov v astronomskem delu Hakimske tabele (az-Zidž al-Kabir al-Hakimi).
1006 – Ali ibn Ridvan in kitajski astronomi opazujejo supernovoSN 1006, najsvetlejši zvezdni pojav na nebu, kar so ga kdaj zabeležili.
1030 – al-Biruni v svojem delu Zgodovina Indije (Ta'rikal - Hind) razpravlja o indijskih heliocentričnih teorijah Aryabhate I., Brahmagupte in Varahamihire. Navede da heliocentrični model ne predstavlja nobenega matematičnega problema.
1031 – al-Biruni v svojem delu Mas´udov kanon (Kitab al-kanun al-Mas’udi fi-al-haj´a vannudžum) navede, da planeti krožijo po eliptičnih tirih in ne po krožnih, kot so menili stari Grki.
1050 – al-Zarkali navede, da se planeti okrog Sonca gibljejo po elipsah in v enem od gorišč leži Sonce. To dejstvo je danes znano kot prvi Keplerjev zakon.
1054 – kitajski astronomi zabeležijo nenadno pojavitev svetle zvezde. Tudi skalne risbe ameriških staroselcev (Anasazov in Mimbresov) kažejo svetlo zvezdo v bližini Lune. Zvezda je eksplozija supernoveSN 1054 4. julija na katero kaže meglicaRakovica.
1066 – 20. marec, prihod Halleyjevega kometa (1P/1066 G1) v prisončje. Komet je prikazan na tapiseriji iz Bayeuxa (1077).
1080 – al-Zarkali izda Toledske planetne tabele.
1181 – med 4. in 6. avgustom kitajski in japonski astronomi opazujejo supernovo SN 1181 v ozvezdju Kasiopeje. Pulzar3C58 je morda zvezdni relikt tega dogodka.
1350 – Ibn aš-Šatir v svoji astronomski razpravi Zadnje iskanje izboljšanja načel (Kitab nihajat al-sul fi tašin al-usul) odločno prenovi ptolemejske modele gibanja Sonca, Lune in planetov.
1370 – džainistični astronom Mahendra Suri napiše prvo indijsko razpravo o astrolabu.
1426 – Ulug Beg v bližini Samarkanda zgradi observatorij Gurganski zidž.
1437 – Ulug Beg izda zvezdni katalog Zidž Ulug-Begi.
1544 – 24. januarja Frisius s pomočjo camere obscure opazuje Sončev mrk in naslednje leto v delu De Radio Astronimica et Geometrico objavi prikaz svoje metode.
1551 – Reinhold pod vplivom Kopernikovih astronomsko-matematičnih izboljšav izda astronomske razpredelnice Prutenske tabele (Prutenicae tabulae coelestium motuum).
Brahejevzidnikvadrant. Lesorez ali litografija, natiskano v njegovem delu Astronomiae instauratae mechanica, Wandsbek 1598, in kasneje pobarvano.
1576 – De Brahe na otoku Hueenu začne graditi observatorij Uraniborg. Njegov znameniti zidnikvadrant premera 3 m je imel ločljivost že 100" in je botroval Keplerjevim zakonom za gibanje Marsa in ostalih planetov.
1611 – Demisiani prek starogrščine (starogrškoτῆλε: têle – oddaljen, daljni + starogrškoσκοπεῖν: skopéīn – gledati, videti) skuje izraz teleskop (starogrškoτηλεσκόπος: tēleskópos – daljno gledanje) za enega od Galilejevih inštrumentov predstavljenega na banketu v Akademiji dei Lincei.
1618 – Kepler konča delo Ubranost sveta (Harmonices Mundi), v katerem opiše 3. Keplerjev zakon.
1630 – Scheiner izda delo Rosa Ursina, kjer podrobno opiše Sončeve pege.
1638 – Galilei v svojem delu Dvogovor o dveh glavnih svetovnih sestavih, Ptolemejevem in Kopernikovem zapiše 3. Keplerjev zakon z obratnimi vrednostmi povprečnih hitrosti.
1666 – Borelli objavi delo Teorija Medičejskih planetov izpeljana iz fizikalnih vzrokov (Theoricae Mediceorum planetarum ex causis physicis deductae), v katerem poskuša opisati gibanje Jupitrovih naravnih satelitov s pomočjo zakonov privlačnosti teles.
Model replike Herschlovegadaljnogleda, s katerim je 13. marca 1781 odkril sedmi planet UranKroženje Algola B okrog Algola A. Animacija je sestavljena iz 55-ih slik interferometra CHARA v bližnje infrardeči H-črti, zložena glede na orbitalno fazo. Ker so nekatere faze slabo pokrite, komponenta B včasih vzdolž tirnice preskakuje.
1705 – Halley izračuna tir in obhodno dobo kometa, kasneje imenovanega po njem (1P/1758 Y1, 1759 I). Objavi delo Prikaz astronomije kometov (Synopsis astronomiae cometicae), ki ga je začel pisati leta 1682.
1731 – Bevis odkrije meglicoRakovica. Neodvisno od njega jo odkrije 28. avgusta 1758 še Messier pri iskanju Halleyjevega kometa.
1748 – Bradley objavi odkritje nutacije Zemljine vrtilne osi, ki jo je odkril že leta 1728.
1755 – Kant izdela teorijo nastanka Osončja iz vrtečega oblaka prvotne snovi in jo objavi v delu Splošna naravna zgodovina in teorija neba (Allgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels).
1759 – 13. marec, prihod Halleyjevega kometa (1P/1758 Y1, 1759 I) v prisončje, kar je predvidel Halley.
1766 – Titius odkrije Titius-Bodejev zakon o sorazmerni razdalji planetov od Sonca.
1768 – Bode začne izdajati Astronomisches Jahrbuch.
1772 – Bode objavi Titius-Bodejev zakon.
1774 – Messier izda katalog 45 astronomskih teles zunaj Osončja, kot so meglice in zvezdne kopice. Katalog je izdal, da bi lahko pri iskanju kometov razločevali med nepomičnimi in gibajočimi se telesi na nebu. Do leta 1781 je katalog narasel na 110 teles, ki se uporablja še danes, vključno z oznakami od M1 do M110.
1783 – William Herschel iz opazovanj velikega števila zvezd nakaže obliko Galaksije in iz oblike ozvezdja Herkul potrdi lastno gibanje Osončja v smeri proti Herkulu. Objavi delo O gibanju Sonca in Osončja.
– Bode izda katalog Uranografija (Uranographia) z več kot 17.000 legami zvezd, vidnih s prostim očesom. Katalog je bil brez umetniških upodobitev ozvezdij.
– de Lalande izda zvezdni katalog Histoire celeste française s 47.000 zvezdami.
1804 – Bessel še enkrat preračuna tirHalleyjevegakometa na podlagi starejših opazovanj Harriota in Torporleyja leta 1607. Svoje rezultate pošlje Olbersu.
– 1. septembra Harding odkrije tretji asteroid Juno.
1806 – Troughton izdela Groombridgeov meridijanskitranzitni krog, s katerim Groombridge sestavi Katalog polarnih zvezd (A Catalogue of Circumpolar Stars).
1807 – 29. marca Olbers odkrije četrti asteroid Vesto, kar spodbudi razpravo o obstoju planeta med Marsom in Jupitrom, ki naj bi razpadel.
1808 – Harding izda zvezdni katalog Atlas novus coelestis s podatki 120.000 zvezd.
1814 – Fraunhofer odkrije temne absorpcijske črte v Sončevem spektru, kasneje imenovane po njem.
1815 – Lindenau do leta 1818 izdaja Časopis za astronomijo in sorodne vede (Zeitschrift für Astronomie und verwandte Wissenschaften).
1818 – Bessel izvede prve meritve leg zvezd in izdela poenoten sistem računanja njihovih leg, ki ga še danes uporabljamo. Izda katalog leg 50.000 zvezd izračunanih po Bradleyjevih opazovanjih, ki ga je kasneje še izboljšal njegov učenec Argelander. Izda knjigo Uvod v astronomijo.
1820 – v Londonu ustanovijo Astronomsko društvo iz Londona (Astronomical Society of London), z namenom podpreti astronomska raziskovanja.
1821 – Bessel na Observatoriju v Königsbergu do leta 1825 izmeri lege 32.000 zvezd v ekvatorialnem koordinatnem sistemu. To število je do leta 1833 naraslo do 75.000 zvezd med 15 stopinjami južne in 45 stopinjami severne deklinacije do magnitude 9m.
1824 – South skupaj z Johnom Herschlom izdela katalog 380 dvojnih zvezd. Pri izdelavi kataloga sta ponovno opazovala dvojne zvezde, ki jih je odkril že William Herschel.
1825 – South nadaljuje z opazovanji in odkrije 458 novih dvojnih zvezd.
1827 – von Struve objavi katalog dvojnih in večkratnih zvezd Catalogus novus stellarum duplicium, v katerem je od 3112 navedenih zvezd sam odkril in proučil 2343 dvojnih zvezd.
1831 – Astronomsko društvo iz Londona se preimenuje v trenutni naziv Kraljeva astronomska družba (Royal Astronomical Society; RAS).
1837 – v Göttingenu odprejo prvi magnetni observatorij.
1838 – Bessel po temeljiti analizi svojih meritev objavi, da je zvezda (61Laboda (Cygni)) v enem letu opisala na nebu manjhno elipso med ostalimi zvezdami. Za njeno paralakso tega leta dobi 0,37 kotne sekunde, leta 1840 pa 0,348 sekunde. To pomeni, da je zvezda od nas 590.000-krat dlje kot Sonce, oziroma 160.000 milijardkm daleč ali 11,1 svetlobnega leta.
– von Struve objavi rezultate opazovanj Vege (α Lire), ki jo je izbral zaradi svetlosti in velikega lastnega gibanja. Meril je manj točno kot Bessel, a je Vegi vseeno uspel izmeriti letno paralakso 13/50 = 0,26 kotne sekunde (danes 0,123 sekunde).
1839 – Arago začne praktično uporabljati fotografijo v astronomiji.
1842 – Bessel objavi svoje delo Astronomska opazovanja (Astronomische Untersuchungen) .
1843 – von Struve točno izmeri konstanto aberacije.
1844 – Bessel s svojim Fraunhoferjevim heliometrom opazi nepravilnosti v gibanju Sirija in Prokijona ter zaključi, da jih ne povzroča paralaksa, ampak neki njun nevidni spremljevalec, ki kroži okrog zvezd.
1910 – 20. april, prihod Halleyjevega kometa (1P/1909 R1, 1910 II, 1909c) v prisončje.
1923 – Hubble s 100 palčnim Hookerjevim zrcalnim daljnogledom na Observatoriju Mt. Wilson opazuje kratkoperiodične spremenljivke v Andromedini meglici in ugotovi, da ležijo predaleč, da bi bile članice naše Galaksije. Razdaljo do Velike Andromedine galaksije je ocenil na 900.000 svetlobnih let in oceno kasneje znižal na 750.000 svetlobnih let. Obe oceni sta prenizki. Danes je ocenjena razdalja 2,2 milijona svetlobnih let, a začetni korak je naredil.