Mare lunară
From Wikipedia, the free encyclopedia
From Wikipedia, the free encyclopedia
Mările lunare sunt câmpii bazaltice întinse și întunecate de pe Lună, formate prin străvechi erupții vulcanice. Au fost denumite „mări” de către astronomii timpurii care le-au confundat cu mările pământene.[1] Ele sunt mai puțin reflective decât „munții”, ca urmare a compoziției lor bogate în fier și, prin urmare, apar întunecate când sunt văzute cu ochiul liber. Mările acoperă aproximativ 16% din suprafața lunară, mai ales în partea vizibilă de pe Pământ. Puținele mări din partea ascunsă sunt mult mai mici, și se află mai ales în craterele foarte mari. Nomenclatura tradițională pentru Lună include, de asemenea, un ocean, precum și trăsături cu numele lac, palus (mlaștină) și sinus (golf). Ultimele trei sunt mai mici decât mările, dar au aceeași natură și caracteristici.
Denumirile mărilor se referă la caracteristicile lor respective (Humorum, Imbrium, Insularum, Nubium, Spumans, Undarum, Vaporum, Procellarum, Frigoris), atribute ale mării (Australe, Orientale, Cognitum, Marginis) sau stări de spirit (Crisium, Ingenii, Serenitatis, Tranquillitatis). Mare Humboldtianum(d) și Mare Smythii(d) au fost denumite înainte de a fi acceptată nomenclatura finală, cea a stărilor sufletești, și nu respectă acest tipar.[2] Când Mare Moscoviense(d) a fost descoperită de Luna 3(d), iar numele a fost propus de Uniunea Sovietică, a fost acceptată de Uniunea Astronomică Internațională doar cu justificarea că Moscova este o stare de spirit.[3]
Vârstele bazaltelor mărilor au fost determinate atât prin datare radiometrică(d) directă, cât și prin tehnica numărării craterelor(d). Vârstele radiometrice variază de la aproximativ 3,16 până la 4,2 Ga,[4] timp ce vârstele cele mai tinere determinate de la numărarea craterelor sunt de aproximativ 1,2 Ga (1 Ga = 1 miliard de ani).[5] Cu toate acestea, majoritatea bazaltelor din mări par să fi erupt între aproximativ 3 și 3,5 Ga. Puținele erupții bazaltice care au apărut pe partea îndepărtată sunt vechi, în timp ce cele mai recente curgeri se găsesc în Oceanus Procellarum(d) pe fața vizibilă. Multe dintre bazaltele fie au erupt, fie s-au vărsat în bazine de impact joase, dar cea mai mare întindere de unități vulcanice, Oceanus Procellarum, nu corespunde niciunui bazin de impact cunoscut.
Există multe concepții greșite referitoare la distribuția spațială a bazaltelor mărilor.
Motivul pentru care mările bazaltice sunt predominant situate pe emisfera apropiată a Lunii este încă dezbătut de comunitatea științifică. Pe baza datelor obținute din misiunea Lunar Prospector(d), se pare că o mare parte din inventarul de elemente producătoare de căldură de pe Lună (sub forma de KREEP(d)) este localizat în regiunile Oceanus Procellarum(d) și în bazinul Imbrium(d), o provincie geochimică unică denumită actualmente Procellarum KREEP Terrane(d).[8][9][10] Deși creșterea producției de căldură în cadrul Procellarum KREEP Terrane este cel mai sigur legată de longevitatea și intensitatea vulcanismului găsit acolo, nu există consens asupra mecanismului prin care KREEP a devenit concentrat în această regiune.[11]
Folosind schemele de clasificare terestră, toate mările bazaltice sunt clasificate ca toleaitice(d), dar au fost inventate subclasificări specifice pentru a descrie în continuare populația bazaltelor lunare. Mările bazaltice sunt în general grupate în trei serii împărțite după chimia elementelor lor majore: bazaltele cu un nivel ridicat de Ti, bazaltele cu un nivel scăzut de Ti și bazaltele cu un nivel foarte scăzut de Ti. S-a crezut, pe baza eșantioanelor Apollo, că aceste grupuri sunt distincte, însă datele de teledetecție globală din misiunea Clementine(d) arată că există un continuu al concentrațiilor de titan între acești membri finali și că concentrațiile cu un nivel ridicat de titan sunt cele mai puțin abundente. Abundențele de TiO2 pot ajunge până la 15% în greutate pentru mările bazaltice, în timp ce majoritatea bazaltelor terestre au abundențe mult mai mici de 4% procente masice. Un grup special de bazalte lunare sunt bazaltele KREEP, care sunt anormal de bogate în potasiu (K), pământuri rare (REE) și fosfor (P). O diferență majoră între bazaltele terestre și cele lunare este absența aproape totală a apei sub orice formă în bazaltele lunare. Bazaltele lunare nu conțin minerale purtătoare de hidrogen, cum ar fi amfibolii și filosilicatele care sunt comune în bazaltele terestre din cauza alterării sau metamorfismului.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.