limbă vorbită în Japonia From Wikipedia, the free encyclopedia
Japoneza (limbă vorbită și scrisă în Japonia. Japoneza prezintă asemănări sintactice cu limbile altaice, și posibile influențe de vocabular și morfologie din limbile malaio-polineziene. Pe durata ultimelor aproximativ 15 secole, în urma contactului cultural cu China, un număr important de cuvinte au pătruns în limba japoneză, împreună cu scrierea ideografică. În afară de caracterele chinezești (numite în japoneză „kanji”), japoneza folosește în prezent și „hiragana”, „katakana” (două silabare fonetice paralele, de câte aproximativ 50 de simboluri fiecare), și ocazional „rōmaji” (caractere latine).
) sau nipona, este principalaJaponeză 日本語 nihongo | |
![]() | |
Vorbită în | Japonia, Hawaii, Brazilia, Guam, Insulele Marshall, Palau, Taiwan |
---|---|
Regiuni | Asia de Est și Oceania |
Număr de vorbitori | 127 milioane (locul 10) |
Sistem de scriere | kanji hiragana katakana rōmaji |
Tipologie lingvistică | SOV |
Clasificare | |
limbă izolată sau limbi altaice (controversat)
| |
Statut oficial și codificare | |
Limbă oficială în | ![]() |
Organ de reglementare | guvernul Japoniei |
ISO 639-1 | ja |
ISO 639-2 | jpn |
ISO 639-3 (cel mai răspândit dialect) | jpn[1] ![]() |
SIL | jpn |
Extras | |
すべての人間は、生まれながらにして自由であり、かつ、尊厳と権利と について平等である。人間は、理性と良心とを授けられており、互いに同 胞の精神をもって行動しなければならない. | |
Răspândire în lume | |
Puteți vizita Wikipedia în japoneză. | |
Această pagină poate conține caractere Unicode | |
Modifică date / text ![]() |
Este considerată o limbă aglutinantă (care formează cuvinte și expresii prin alăturarea de morfeme) și se distinge printr-un sistem complex de forme de exprimare onorifică, reflectînd structura ierarhică, „verticală”, a societății japoneze. Este o limbă izolantă, funcțiile sintactice ale substantivelor sunt indicate prin particule cazuale și numerative.
Sunetele din limba japoneză sunt relativ puține la număr. Accentul se manifesta prin intonație (înălțimea sunetului), care poate servi uneori la diferențierea unor cuvinte altfel identice.
Deși nu este deloc înrudită cu limba chineză, japoneza a împrumutat masiv din aceasta pe parcursul a mai mult de 1.500 de ani de legături culturale. În scrierea japoneză erau folosite inițial exclusiv ideogramele chinezești, numite în limba japoneză "kanji", dar datorită diferențelor majore la nivel gramatical între cele două limbi această metodă de scriere era greoaie fiind necesară introducerea unor caractere fonetice care să marcheze de exemplu flexionările specifice limbii japoneze. Astfel au început să fie folosite, pe lângă kanji, și două silabare („alfabete” în care unui caracter îi corespunde o silabă) rezultate din simplificarea unor ideograme chinezești. Acestea sunt: hiragana, folosit pentru scrierea terminațiilor gramaticale, prepozițiilor și conjuncțiilor, precum și altor cuvinte care altfel ar trebui scrise cu ideograme prea complicate, și katakana folosit în scrierea numelor străine (provenite din limbi care nu au kanji), cuvintelor de origine străină, sau stilistic pentru accentuarea unor cuvinte (similar cu folosirea caracterelor cursive sau aldine în limba română).
Lingviștii specializați în istoria limbii japoneze sunt de acord în privința faptului că aceasta este una dintre cele două limbi japonice (cealaltă fiind limba ryukyuană, vorbită de exemplu în Okinawa), dar în legatură cu originea acestora încă nu exista o teorie comună. Circulă și opinia, mai ales printre nespecialiști, că limba japoneză ar fi o limbă izolată.
Privind legătura dintre japoneză și alte limbi, există mai multe teorii contradictorii, prezentate mai jos în ordinea descrescătoare a plauzibilității:
Specialiștii în istoria limbii japoneze sunt de acord că japoneza și ryukyuana se înrudesc formînd familia de limbi japonice, și apreciază că înrudirea cu limba vorbită în Goguryeo este foarte probabilă. Relația cu limba coreeană, deși foarte plauzibilă, este încă în discuție. Ipoteza originii altaice are relativ puțină trecere, iar înrudirea cu limba tamil este privită cu multă rezervă.
Trebuie menționat că rezultatele studiilor lingvistice se confruntă adesea cu piedici de natură neștiințifică, precum interesele politice ori fricțiunile dintre țări sau populații. Aceeași situație se întîlnește și în Japonia, care are o istorie lungă de conflicte cu popoarele învecinate.
Deși limba japoneză este vorbită aproape în exclusivitate în Japonia, a fost și mai este încă vorbită și în alte țări. Pe perioada ocupației japoneze din Coreea, Taiwan, regiuni din China și diferite insule din Pacific locuitorii acestor teritorii au fost obligați să învețe limba japoneză, într-un program de extindere a imperiului japonez. Ca urmare există încă mulți oameni în aceste zone care vorbesc japoneza în locul limbilor locale, sau pe lîngă acestea. În plus emigranții japonezi, o mare parte dintre care trăiesc în Statele Unite ale Americii (în special în statele California și Hawaii) și în Brazilia, vorbesc încă frecvent limba japoneză. Descendenții lor (numiți în japoneză nikkei 日系, adică "de origine japoneză") adesea nu mai vorbesc fluent limba japoneză. Se estimează de asemenea că mai multe milioane de oameni studiază limba japoneză ca limbă străină.
Japoneza este în mod natural limba oficială a Japoniei, iar Japonia este singura țară care are ca limbă oficială unică japoneza (dar pe insula Angaur din Republica Palau japoneza este limbă oficială împreună cu limba angaur și engleza). Există numeroase graiuri și dialecte care demonstrează o apreciabilă fragmentare geografică a populației în decursul istoriei. O data cu răspîndirea radioului și televiziunii, prin politica guvernamentală de modernizare a limbii, japonezii de pe tot teritoriul au intrat în contact tot mai frecvent cu limba așa-zisă standard (hyōjungo 標準語) și diferențele față de graiurile locale s-au atenuat. Japoneza standard este limba predată în școli, folosită în mass media, și acest articol se referă la ea.
Fiind vorbită aproape exclusiv de japonezi, limba japoneză este strîns legată de cultura Japoniei, și invers. Există nenumărate cuvinte care descriu anumite elemente de cultură, tradiție și obiceiuri japoneze (de exemplu 和 wa, 根回し nemawashi, 改善 kaizen, 切腹 seppuku) și care nu au corespondent în alte limbi. Acest fenomen, deși nu este specific doar Japoniei, este aici amplificat de lungile perioade în care cultura japoneză s-a dezvoltat în izolare aproape totală față de orice influențe exterioare.
Din cauza îndelungii izolări atît externe cît și interne (caracterul de arhipelag, numeroasele zone muntoase) limba japoneză are mai multe zeci de dialecte. Acestea diferă de obicei prin: accentul muzical, modul de inflexionare, vocabular, particule, și pronunție. Mai rar, unele dialecte pot diferi și prin inventarul de vocale și consoane.
Regiuni aflate la distanțe mari pot avea dialecte care nu sunt inteligibile vorbitorilor japonezei standard, cum este cazul dialectelor Tsushima-ben și Tōhoku-ben ("-ben" înseamnă dialect regional). Dialectul vorbit în Kagoshima din sudul insulei Kyūshū este cunoscut ca fiind neinteligibil chiar și pentru locuitorii altor regiuni învecinate de pe aceeași insulă. Tehnic vorbind, dialectul Kagoshima se suprapune doar 84% cu dialectul standard. Pentru comparație, vocabularul limbii române se suprapune în proporție de peste 70% cu celelalte limbi romanice.
Deși frecvent se afirmă că limbile ryukyuane vorbite în insulele prefecturii Okinawa ar fi dialecte ale limbii japoneze, măsura în care acestea sunt neinteligibile pentru vorbitorii de japoneză standard face mulți lingviști să concludă ca limbile ryukyuane sunt limbi aparte, dar din aceeași familie a limbilor japonice cu limba japoneză.
Un studiu recent sugerează că toate dialectele limbii japoneze s-ar trage dintr-o limbă fondatoare comună vorbită de cultivatorii de orez care au venit pe arhipelagul nipon acum cca 2.200 de ani de pe peninsula coreeană, și nu dintr-o limbă a vînătorilor-culegătorilor care au populat arhipelagul acum cca 30.000 de ani.[2]
Numit Kansai-ben (関西弁?), acest dialect este vorbit în regiunea Kinki. Strict vorbind, avem de-a face de fapt cu mai multe dialecte relativ distincte vorbite în Regiunea Kansai, cel mai cunoscut fiind dialectul din Osaka, "Osaka-ben".
Dialectul Kansai | Japoneza standard | Română | |
---|---|---|---|
日本 | ni↘hon | ni↗ho↘n | Japonia |
二本 | niho↗n | ni↘}hon | două obiecte lungi (de ex. creioane) |
橋 | ha↘shi | ha↗shi | pod |
箸 | ha↗shi | ha↘shi | bețișoare |
恋 | ko↘i | ko↘i | dragoste |
鯉 | ko↗i | ko↘i | crap (pește) |
こんにちは | Ko↗n↘nichi↗wa | Ko↗nnichiwa | Bună ziua! |
ありがとう | Ariga↗to↘u | A↗ri↘gatou | Mulțumesc! |
Dialectul Kansai | Japoneza standard | Română | Note | Exemple |
---|---|---|---|---|
akan, akimahen (forma de politețe) | dame, ikemasen, shimatta | greșit, nu este bine, trebuie, auleu! | prescurtare de la "rachi ga akanu" (埒が明かぬ) însemnînd "nu a fost rezolvat". -ta(ra) akan înseamnă "nu e voie ...", -na akan înseamnă "trebuie ...". | Tabeta(ra) akan. = "Nu ai voie să mănînci." : Tabena akan = "Trebuie să mănînci." |
aho | baka | prost, idiot, tîmpit | deseori folosit ca glumă | Honma aho ya nā. = "Tu chiar că ești idiot." |
chau | chigau, dewa nai, janai | nu este, nu este bine, nu, greșit | repetarea chau chau este deseori folosită în fraze negative informale | Chauchau chau n chau? = "Nu este cîine chow chow, nu?" (joc de cuvinte în dialectul Kansai) |
dabo | baka | prost, idiot, tîmpit | folosit în Kobe și Banshu; mai tare decît aho | |
dekka, makka | desu ka, masu ka | formă politicoasă | desu, masu + ka (particulă interogativă); puțin arhaic | Mōkarimakka? = "Cum merg afacerile?" |
denna, manna | desu ne, masu ne | copulă de politețe | desu, masu + na; puțin arhaic | Bochi-bochi denna. = "Așa și așa, ce să zic?" |
desse, masse | desu yo, masu yo | formă de politețe | desu, masu + e (schimbare de la yo); puțin arhaic | Ee toko oshiemasse! = "Hai, să-ți arăt un loc frumos!" |
dessharo, massharo | deshō, darō | formă de politețe | desu, masu + yaro; puțin arhaic | Kyō wa haremassharo. = "Astăzi s-ar putea să se facă timp frumos." |
donai | donna, dō | cum, cît de (demonstrativ) | konai înseamnă konna (astfel, ca asta de lîngă mine), sonai înseamnă sonna (astfel, ca aia de lîngă tine), anai înseamnă anna (așa, ca aia de acolo) | Donai deshita? = "Cum a mers?" |
do | excesiv (prefix) | deseori folosit cu sens negativ | do-aho! = "Așa prostănac ca tine, mai rar!" | |
dotsuku | naguru | a burduși pe cineva | do + tsuku (突く; prick, push) | Anta, dotsuku de! = "Bă, te burdușesc, pe bune!" |
donkusai | manuke, nibui | prost, neîndemînatic, ineficient, leneș | literal "mirosind a tîmpit" | |
ee | yoi, ii | bun, în ordine | Kakko ee de. = "Ce mișto arăți!" | |
egetsunai | akudoi, iyarashii, rokotsu | rău, vicios, depravat | Egetsunai yarikata = "Fel depravat de a face ceva" | |
gotsui | ikatsui, sugoi | grozav, mare | gottsu înseamnă "foarte" sau "teribil de" la fel ca și metcha. | Gotsui kii = "Copac înalt" |
gyōsan | takusan | o groază de, multe | și yōsan și yōke | Gyōsan tabei ya. = "Mănîncă pînă te saturi." |
hokasu | suteru | a arunca, a se descotorosi de | și horu | Sore hokashitoite. = "Arunc-o, te rog." |
hannari | hanayaka, jōhin | elegant, splendid, grațios | Hannari shita kimono = " Kimonou elegant" | |
honnara, hona | (sore)dewa, (sore)ja, (sore)nara | atunci, în acest caz, dacă este adevărat | deseori folosit ca un "la revedere" informal. | Hona mata. = "Pa!" |
honma | hontō | adevărat, real | Sore honma? = "Este adevărat?" | |
ikezu | ijiwaru | răutăcios | Ikezu sen toitee na. = "Te rog, nu fii așa de răutăcios!" | |
jibun | omae, anta, kimi etc. | tu, | Înseamnă "însuși" sau "(a face ceva) singur" în japoneza standard; ca pronume de persoana a doua este specific dialectului Kansai. | Ore, Misudo iko omoten nen. Jibun wa? = "Cred că o să merg la restaurantul Mister Donut. Tu ce faci?" |
kamahen, kamehen | kamawanai | n-are importanță | prescurtare de la "kamai wa senu" | Kamahen, kamahen. = "Nu mă deranjează, este OK." |
kanan | iya da, tamaranai | neplăcut, nu-i binevenit | prescurtare de la "kanawanu" | |
kashiwa | toriniku | carne de pasăre | ||
kattā shatsu, kattā | wai shatsu | cămașă bărbătească | kattā este un joc de cuvinte de la "cutter" (engl.) și "katta" (căștigat, bătut, învins). | |
kettai-na | kimyō-na, hen-na, okashi-na, fushigi-na | straniu, bizar | Kettai-na fuku ya na. = "Ce haine bizare!" | |
kettakuso warui | imaimashii haradatashii | enervant, stupid, iritant | kettai + kuso "căcat" + warui "rău" | |
kii warui | kanji ga warui, iyana kanji | a nu se simți bine | kii este forma cu vocala prelungită de la ki (気). | |
kosobai, koshobai | kusuguttai | gîdilos | ||
maido | dōmo | salutare comercială | sensul original este "mulțumesc întotdeauna" | Maido, irasshai! = "Cu ce vă putem servi?" |
makudo | makku | Restaurantul McDonald's | prescurtare de la "Makudonarudo" (pronunția în japoneză a cuvîntului McDonald's) | Makudo iko. = "Hai la McDonald's!" |
metcha, messa, mutcha | totemo, chō | foarte | folosit în special de cei tineri; prescurtare de la "mecha-kucha" și "mucha-kucha" | Metcha omoroi mise shitten nen. = "Știu un magazin foarte interesant." |
nā | nē | particulă gramaticală pusă la sfîrșitul propoziției | poate însemna diferite lucruri depinzînd de context și de inflexiunea vocii. A fost ales cel de al treilea cuvânt dificil tradus de către 1000 de lingviști internaționali.[3] | |
nanbo | ikura | cît de mult/scump, oricît de | Sore nanbo de kōta n? = "Cât ai dat pe ea?" | |
nen | no da, n da, no yo | particulă pusă la sfîrștul propoziției | și neya, ne and nya. neya este puțin arhaic, ne este presurtarea de la nen iar nya este uneori folosit la Kyoto. | Nande ya nen! (stereotip în dueturile comice manzai) = "Sper că glumești!", "Ce dracu'?!" |
nukui | atatakai, attakai | cald | ||
ōki ni | arigatō | mulțumesc | prescurtare de la "ōki ni arigatō" („mulțumesc frumos”, ōki ni înseamnă "foarte mult"). Bineînțeles că și arigatō este folosit. Cîteodată folosit în mod ironic ca "Mulțumesc, nu". | |
oru | iru | este/sunt [oameni/animale] | mai informal sau arogant decît iru | Doko ni oru n? = "Unde ești?" |
sakai (ni) | kara, node | deoarece, că | puțin arhaic; și yotte (ni) | Ame ya sakai kasa saso. = "Hai să dechidem umbrela, că plouă." |
shānai | shōganai, shikataganai | n-ai ce-i face | ||
shibaku | naguru, tataku | a lovi pe cineva (cu mîna sau cu băț etc.) | Shibaitaroka! ( < shibaite yarō ka) = "Vrei o bătaie zdravănă!?" | |
shindoi | tsukareru, tsurai, kurushii | obosit, mort de oboseală | schimbare de la shinrō (辛労; greutate). shindoi este acum folosit în toată Japonia. Și erai (puțin arhaic). | Aa, shindoi. = "A, sunt mort de oboseală." |
shōmonai | tsumaranai, omoshirokunai, kudaranai | plictisitor, neimportant, neinteresant | ||
ten | ta no da, ta n da, ta no yo | particulă pusă la sfîrșitul propoziției | timpul trecut de la nen | Kinō Umeda itten. = "Ieri am mers la Umeda." |
uchi | watashi, atashi | eu (fete) | Uchi no koto dō omoteru non? = "Ce crezi despre mine?" | |
wai | ore | eu (bărbați) | arhaic; washi > wai | |
ware | temee, omae, kisama | tu (nepoliticos) | Înseamnă "eu" sau "mie" în japoneza standard arhaică; folosit și ca pronume de persoana a doua este specific regiunii Kansai. | Itemaudo ware! = "Te termin!" (cuvinte tipice la bătaie) |
wate | watashi | eu | arhaic; watashi > watai > watee > wate | Wate ni makashitoki! = "Mă ocup eu de asta!" |
waya | mucha-kucha, dainashi, dame | fără rezultat, rău | Sappari waya ya. = "Nu e bine de loc." | |
yan | jan | copulă | prescurtare de la yanka; mai recent | |
yan'na | dayona, dayone | copulă | yan + na; folosit mai mult de tineri | |
yanka, yanke | dewa naika, janaika | copulă | yanke este folosit mai ales de bărbați | |
yaru | yaru, ageru | a da (informal) | folosit mai des decît în japoneza standard | |
yasu | kudasai, nasaimase | copulă politicoasă | arhaic; folosit în special în Kyoto | Oide yasu/Okoshi yasu. = "Bunvenit." |
Pentru detalii citiți articolul principal: Fonetica limbii japoneze
Cuvintele japoneze se compun din silabe scurte (more, singular moră) formate din o consoană urmată de o vocală, ca în exemplele Hiroshima hi-ro-shi-ma, Nagasaki na-ga-sa-ki. La această regulă generală există cîteva excepții: 1. Uneori consoana poate lipsi, lăsînd vocala să formeze singură mora. 2. Rolul de consoană poate fi jucat de semivocalele y și w. 3. Consoana nazală n poate forma singură o moră, făra aportul unei vocale. 4. O altă moră aparte este stopul, care este o pauză de lungime egală cu o moră în care se pregătește pronunția consoanei următoare. 5. Între consoana și vocala unei more normale se poate intercala semivocala y. 6. Prin alungirea vocalei se poate obține o moră dublă.
Fiecare moră pronunțată durează aproximativ același interval de timp, ceea ce a adus limbii japoneze epitetul de limbă metronomică.
Vocale: În limba japoneză există cinci vocale, foarte asemănătoare cu cele din limba română sau limba italiană. Acestea sunt (în ordine): a, i, u, e, o. Ele sunt practic identice cu echivalentele lor din limba română, mai puțin u, care este nerotunjit, undeva între î românesc și ü german.
Consoanele sunt și ele mai puțin numeroase decât cele din limba română. Inventarul lor se compune din: k, g, s, z, t, d, n, h, b, p, m, și r. Trebuie făcute totuși următoarele observații:
Accentul în limba japoneză se manifestă prin schimbarea înălțimii sunetului de la o moră la alta. Accentul are numai un rol secundar, existînd puține situații în care schimbarea melodiei cuvîntului produce modificarea sensului. Dialectele japoneze prezintă diferențe mari în ceea ce privește tipul, poziția și amplitudinea accentului.
Gramatica limbii japoneze, deși foarte diferită de cea a limbii române de exemplu, este relativ simplă și regulată (fără multe excepții), ceea ce permite învățarea ei destul de repede. Din exact același motiv pentru japonezii nativi învățarea limbilor străine implică un efort suplimentar.
În cele ce urmează vor fi prezentate cîteva din caracteristicile gramaticii limbii japoneze.
Spre deosebire de cele mai multe limbi, japoneza are un sistem gramatical și lexical complex de a exprima diferite grade de politețe. Se poate afirma că există cel puțin trei niveluri de politețe, deși o asemenea teoretizare este aproape imposibilă, iar delimitarea nivelurilor este dificilă din cauza întrepătrunderilor dintre acestea.
Copiii învață în primii ani de viață un mod de exprimare simplu, familiar. Acest mod de exprimare este folosit de toți vorbitorii nativi atunci cînd se gîndesc, cînd vorbesc cu ei înșiși (se întîmplă relativ des), cînd vorbesc cu persoane de rang social și profesional egal sau inferior, sau în cadrul familiei indiferent de virstă. Gramatical este modul cel mai simplu și mai scurt, iar stilistic este modul cel mai direct. Se spune că chiar în fața împăratului, dacă pe un japonez îl pișcă un țînțar, el va spune 痛い! itai! (doare!, echivalent cu "Au!"), care nu conține nici un element de politețe.
Aproximativ o dată cu începerea anilor de școală copiii sunt îndrumați să folosească față de adulții din afara familiei un mod de exprimare oarecum echivalent cu pluralul de politețe românesc. De remarcat este că încă din timpul școlii elementare acest limbaj politicos este folosit și față de colegii mai mari, chiar și cînd diferența de an școlar este minimă. Gramatical acest mod se obține prin aducerea verbelor predicative la forma așa-numită "-masu". De exemplu verbul 行く iku (merg) devine 行きます ikimasu. Cînd predicatul este exprimat printr-un adjectiv "-i" sau este format copulativ printr-un adjectiv "-na" sau un substantiv, în modul acesta de politețe se adaugă cuvîntul です desu care este varianta de politețe a copulei だ da echivalentă cu "a fi." Astfel, în timpul unei consultații, pacientul îi poate spune doctorului 痛いです。 itai desu. (Mă doare.). De observat ca în limba română politețea se exprimă numai cînd verbele sunt la persoana a doua singular, prin trecerea lor la plural; prin comparație în japoneză toate propozițiile se schimbă.
Al treilea nivel de politețe, numit 敬語 keigo (respect, reverență), nu este practicat de tineri pînă la "intrarea în societate" (care corespunde cu încadrarea într-un loc de muncă), deși este studiat ca disciplină aparte în timpul liceului. Față de nivelul anterior acesta este mult mai complex, și presupune cunoașterea unor cuvinte complet diferite, folosite numai în acest scop. Aceste cuvinte speciale se împart în două categorii: onorifice și umile. Primele au rolul de a îl preamări pe interlocutor și pe membrii grupului acestuia (companie, familie, școală, etc.), iar ultimele arată umilința vorbitorului sau a celor din grupul lui. In general nu toți japonezii ajung să stăpînească bine acest mod de adresare.
O parte din elementele acestui nivel de politețe au pătruns în vorbirea curentă, ca de exemplu sufixarea numelor de persoane cu particula onorifică -san: Nakamura-san înseamnă domnul/doamna/domnișoara Nakamura. Sufixul -san nu se aplică niciodată la propriul nume; de asemenea nu se folosește pentru a numi pe cineva din propriul grup în conversația cu cineva din afara grupului. Adesea însă doar -san nu este suficient. Față de un profesor, avocat, doctor, acest sufix se înlocuiește cu -sensei. De observat că sensei poate fi folosit și independent, cu sensul de domnule învățător, doamnă învățătoare, domnule doctor, etc. Alte formule de adresare mai sunt și: -kun pentru egali sau inferiori de sex masculin, diminutivul -chan pentru copii sau animale de casă, -senpai pentru colegi din anii mai mari, kōhai pentru colegii din clasele inferioare, etc. Un grad mai mare de politețe este exprimat prin sufixul -sama care e folosit pentru clienții firmei, pentru persoane de rang mult superior (dacă -sensei nu se poate aplica), sau pe plic după numele destinatarului.
Tot ca element de politețe este adăugarea prefixelor onorifice o- sau go- la substantive. Numărul substantivelor care pot fi modificate astfel este destul de mare. Regula generală este ca la cuvintele de origine japoneză să se adauge お o-, iar la cele de origine chineză ご go- (amîndouă scrise în kanji 御, dar adesea lăsate în hiragana). De exemplu お友達 o-tomodachi înseamnă "prietenul dumneavoastră" (o traducere literală, dar nerealistă, ar fi "onoratul dumneavoastră prieten"). La fel ご質問 go-shitsumon înseamnă "întrebare", și anume întrebarea pe care "onoratul client" (de exemplu) ar putea s-o aibă. În unele cazuri aceste prefixe onorifice sunt folosite preponderent de femei, iar în alte cazuri prefixele au devenit inseparabile de cuvînt, ca în exemplul ご飯 gohan (mîncare, orez fiert).
Observație: în limba română există și alte mecanisme de exprimare a politeții în afara pluralului, care aduc puțin cu acest ultim nivel de politețe din japoneză: folosirea pronumelui dumneavoastră, înlocuirea demonstrativelor ăsta, asta, ăla etc. cu variantele lor acesta, aceasta, acela etc., trecerea verbului e la forma este și în general alegerea unui ton și a unui vocabular potrivite cu interlocutorul.
Se apreciază că în special începînd cu anii 1990 folosirea formelor de politețe în limba japoneză a suferit schimbări, mai ales în rîndul generațiilor tinere. Totuși, există numeroase situații cînd exprimarea politicoasă este absolut inevitabilă, și altele cînd deși se poate accepta o exprimare mai simplă acest lucru este perceput ca o lipsă de educație și de maniere.
În vechime, pe parcursul a multe secole de contact cultural și religios cu China, limba japoneză a împrumutat masiv cuvinte din limba chineză astfel încît se consideră că mai mult de jumătate din vocabularul japonez este de origine chineză. Alte limbi care stau la originea a numeroase cuvinte japoneze sunt coreeana și limba ainu. Din contactele cu călătorii portughezi din secolul al XVI-lea au rezultat numeroase împrumuturi din limba portugheză. După redeschiderea Japoniei în secolul al XIX-lea limba olandeză a furnizat o altă serie de cuvinte. O dată cu Era Meiji contactele cu civilizația europeană s-au înmulțit și asfel și-au găsit drumul în limba japoneză numeroase cuvinte din germană, franceză, și mai recent engleză care reprezintă actualmente sursa cea mai productivă de "gairaigo" (cuvinte de origine străină).
În Era Meiji elita culturală a Japoniei a "fabricat" o serie întreagă de neologisme, scrise în kanji, care să echivaleze cuvinte străine, ca de exemplu 化学 kagaku (chimie), 政治 seiji (politică) etc. O parte din acestea au fost copiate și în chineză și coreeană. Prin urmare japoneza, chineza și coreeana dispun de un vocabular de neologisme comun (pe lîngă vechile cuvinte chinezești) într-un mod similar cu existența în Europa a unui vocabular comun de termeni compuși relativ recent din vechi cuvinte latinești sau grecești.
Din vocabularul japonez se pot menționa numeroase cuvinte care au pătruns și în limba română. Cea mai mare parte din ele se referă strict la cultura și tradițiile japoneze, ca de exemplu: haiku, karaoke, origami, sushi, kimono, karate, go, etc. Un exemplu interesant este cuvîntul "ricșă" (trăsurică cu două roți, trasă de un om), care vine de la 人力車 jinrikisha (compus din om, putere, și vehicul) și care a ajuns în limba română prin intermediul englezei (rickshaw) și germanei (Rikscha).
Limbajul feminin (女性語 joseigo?) este caracterizat, în general, de folosirea unui stil cu inflexionare mai accentuată, folosirea mai frecventă a formelor politicoase și interjecții sau pronume caracteristice.
Asobase kotoba (遊ばせ言葉?) sunt forme honorifice și limbaj politicos exagerat folosit numai de către femei. Se creează prin adăugarea formei asobase la sfârșitul unei inflexiuni de politețe la persoana a doua sau a treia. De exemplu, pe când Sensei ga oide ni naru („Vine domnul profesor”) este o formă de limbaj politicos folosită atât de către bărbați cât și de femei, numai o femeie care vrea să dea dovadă de rafinament și eleganță ar spune Sensei ga oide asobase. Aceste forme erau des folosite de femeile claselor sociale superioare și de curtezanele de rang superior de la Curtea imperială în trecut.[6]
Este limbajul folosit de prostituatele din „cartierele roșii” (kuruwa) în trecut. Multe dintre ele fiind de la țară, li se cerea să nu vorbească dialectul local, pentru a nu le crea vizitatorilor o impresie neplăcută, așa că s-au inventat cuvinte proprii. De exemplu, watashi („eu”) a devenit wachiki și de arimasu/desu („este”) a devenit de arinsu.
Nyōbō kotoba (女房言葉) este denumirea unui limbaj creat în era Muromachi (1333-1568) de femei de la curtea imperială pentru a obține o eleganță eufemistică atunci când vorbeau între ele despre mîncăruri sau alte obiecte personale.
Au fost identificate ca. 1000 de astfel de cuvinte, unele dintre ele putînd fi găsite în limbajul feminin contemporan, iar altele în limbajul standard.
Atrase de prestigiul cultural al curții imperiale, femeile din clasele superioare din afara curții imperiale au început să folosească și ele aceste cuvinte, în era Edo (1603-1868) devenind o parte inseparabilă a culturii și educației femeilor din clasele superioare.
Folosirea prefixelor de politețe o-, go- sau mi- și sufixul -moji în limbajul contemporan poate fi atribuită influenței limbajului nyōbō kotoba.
Limbajul masculin este, în general, mai brut, direct, aspru decît cel feminin. De exemplu, un bărbat uneori zice Hara ga hetta („Mi-e foame”), dar o femeie probabil că va zice O-naka ga sukimashita (același înțeles, dar mult mai politicos).
Ca și majoritatea altor limbi, și japoneza are un limbaj infantil (numit akachan kotoba). În japoneză vocabularul este caracterizat de următoarele forme fonetice:
Alte cuvinte folosite de copii sunt: o-toto (în japoneza standard sakana, „pește”), bachii (în japoneza standard kitanai, „murdar”), būbū (în japoneza standard kuruma, „automobil”).
Ca și în cazul celorlalte limbi, și argoul limbii japoneze (zokugo (俗語?) este un set de cuvinte și expresii colocviale care se caracterizează prin schimbare continuă și care sunt considerate distincte și de un nivel mai scăzut din punct de vedere social în raport cu limbajul standard. Argoul, folosit în special de tineri, este folosit pentru a reconfirma identitatea și coeziunea socială și apartenența de un grup specific. Un grup important care a creat argou în Japonia ultimilor ani sunt elevele de liceu. Membrii mafioți yakuza și hoții au și ei un vocabular bogat de expresii argotice. Pentru a-l înțelege, Poliția metropolitană din Tokio publică din când în când o culegere de expresii argotice pentru membrii forțelor de poliție. Numită ingo-shū, această colecție cuprinde ca. 700 de expresii.
Argoul japonez poate fi analizat din punct de vedere al sunetelor, al formării cuvintelor, al semanticii și al funcțiunilor.
În prezent limba japoneză folosește o combinație de patru moduri de scriere:
Există numeroase excepții de la aceste reguli, ca de exemplu tendința actuală de a alege pentru noii-născuți prenume scrise cu hiragana sau katakana.
Iată aici ca exemplu titlul unui articol de ziar (Asahi Shimbun din 19 aprilie 2004) care cuprinde toate cele patru modalități de scriere. (Kanji în roșu, hiragana în albastru, katakana în verde, rōmaji și numere arabe în negru)
Tradițional japoneza se scrie în rînduri verticale de sus în jos, începînd de la marginea din dreapta a paginii și continuînd spre stânga. Acest stil se practică și astăzi, fiind considerat stilul natural, mai ușor de caligrafiat și de citit; în primii ani de școală elevii sunt obișnuiți în mod preponderent cu acest stil; de asemenea cea mai mare parte a scrierilor literare sunt paginate în acest mod vertical. Totuși, pentru literatura tehnică și științifică, bogată în simboluri, formule, nume și cuvinte străine, numere, este preferată direcția de scriere din Vest, cu rânduri orizontale scrise de la stânga la dreapta și aranjate pe pagină de sus în jos. Ocazional apare și scrierea orizontală de la dreapta la stânga, de exemplu în firmele de magazine de până aproximativ la începutul secolului al XX-lea sau chiar și astăzi pe unele autovehicule de firmă, unde regula aplicată este din fața mașinii spre spatele ei, pe ambele laturi. Scrierea verticală nu are nici o variantă de jos în sus.
În japoneza veche nu se folosea nici un semn de punctuație, legătura dintre diferitele părți de text înțelegându-se din context și din așezarea în pagină. În prezent există o serie întreagă de simboluri care ajută la înțelegera structurii textului. În aceeași ordine de idei trebuie subliniat că în limba japoneză nu se lasă spații între cuvinte, toate caracterele curgând unul după altul fără nici o indicație de separare a cuvintelor.
Semnele de punctuație principale:
Se spune adesea, și japonezii se mândresc cu aceasta, că limba japoneză este cea mai dificilă din câte există. Nu se poate verifica acest lucru, dar este sigur că pentru vorbitorii celor mai multe limbi de pe glob japoneza nu este o limbă ușoară.
Stăpânirea limbii japoneze presupune acumularea unor cunoștințe, sprijinite prin exercițiu, în următoarele direcții: gramatica limbii, pronunție, scriere și citire, și vocabular.
Pentru vorbitorul de limba română pronunția nu pune mari probleme, cele câteva foneme japoneze care nu există în limba română fiind relativ ușor de asimilat. (Prin comparație vorbitorii nativi de limba engleză și chineză au de depus un efort relativ mare în această direcție.) Trebuie acordată atenție vocalei u și semivocalei w, consoanelor diferite de cele românești, alungirii vocalice, stopului consonantic, accentului muzical al cuvintelor și nu în ultimul rând intonației frazelor.
Gramatica limbii japoneze, deși foarte diferită de cea a limbii române, este relativ ușor de stăpânit datorită caracterului ei regulat. Lipsa articolelor, genurilor și numărului la substantive și adjective, conjugarea relativ simplă a verbelor, fac ca efortul de memorizare să fie minim în ceea ce privește gramatica.
Vocabularul, prin diversitatea lui deosebită, prin frecventa inexistență a unor echivalențe de sens între cuvintele japoneze și corespondentele lor din limba română, poate să pună probleme chiar și unor persoane cu o bună memorie. Numai prin exercițiu îndelungat se poate ajunge la acumularea unui vocabular suficient pentru o exprimare fluentă și naturală.
Problema cea mai dificilă pentru cei ce doresc să învețe limba japoneză, cu excepția celor care au din alte limbi experiența caracterelor chinezești, este bineînțeles scrisul. Copiii japonezi studiază hiragana și katakana în doar câteva luni și apoi încep lungul drum al învățării ideogramelor kanji. Acestea se studiază pe tot parcursul școlii, fără să poată ajunge să le învețe pe toate (numărul total de kanji se estimează la peste 60.000, din care însă majoritatea nu se mai folosesc sau sunt extrem de specializate). În primii șase ani de școală (școala elementară în sistemul de învățămînt din Japonia) se predau 1.006 kanji, urmând ca în cei trei ani ai gimnaziului să se predea încă 939, astfel totalizând 1.945 de caractere, care formează setul obligatoriu prevăzut de Ministerul Educației din Japonia. De-a lungul vieții japonezii mai învață alte numeroase caractere, folosite mai rar sau numai în domenii specializate. Mai trebuie precizat că analfabetismul în Japonia (excluzând cetățenii străini) este extrem de redus și provine în principal din cazuri justificate medical.
Deși japoneza se poate vorbi fără cunoașterea scrisului, o astfel de abordare nu este recomandabilă. Studiul ideogramelor deschide accesul la o dimensiune a limbii japoneze altfel ascunsă. De asemenea, cunoașterea ideogramelor permite înțelegerea mai profundă a cuvintelor, a căror etimologie este transmisă prin chiar forma ideografică și ajută la sesizarea unor nuanțe semantice fine. În plus, în limba japoneză există foarte numeroase omofone care nu sunt în același timp și omografe, scrisul permițând diferențierea lor uneori chiar și în comunicarea orală (când cuvântul rostit poate fi confundat cu un omofon, precizarea se face prin descrierea sumară a ideogramelor care intră în comnponența lui). Nu în ultimul rând, un vorbitor de limba japoneză (fie el și străin) care nu știe să scrie și să citească se poate considera, pe bună dreptate, un analfabet.
Pentru cei care se gândesc să înceapă acest lung proces, una din abordările cele mai favorabile este aceea prin care mai întâi se studiază limba engleză și numai după o bună stăpânire a acesteia să se treacă la studiul limbii japoneze. Motivele sunt cel puțin trei:
Activitatea de cercetare oficială a diferitelor aspecte ale limbii japoneze are loc sub egida "Institutului național de cercetare a limbii japoneze" (Kokuritsu Kokugo Kenkyūjo), fondat în 1948, care este un departament subordonat Ministerului educației, culturii, sportului, științei și tehnologiei, iar reformele lingvistice sunt inițiate de către "Consiliul național al limbii japoneze" (Kokugo Shingikai), fondat în 1934.
Cuvinte nou-create, împrumuturi din alte limbi etc. sunt incluse anual în dicționarul "Cunoștințe de bază referitoare la uzul curent" (Gendai Yōgo no Kiso Chishiki) sau în anuare precum Imidas (ediția 2007 fiind ultima publicată în formă tipărită, actualmente existînd doar ca sit pe internet).
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.