personaje din mithologia greacă From Wikipedia, the free encyclopedia
Hero și Leandru este mitul grecesc care relatează povestea lui Hero (în greacă vecheἩρώHērṓ;[hɛː.rɔ̌ː]), o preoteasă a Afroditei (Venus în mitologia romană), care locuia într-un turn din Sestos, pe partea europeană a Helespontului, și a lui Leandru (în greacă vecheΛέανδρος, Léandros), un tânăr din Abydos, de pe partea opusă a strâmtorii. Leandru s-a îndrăgostit de Hero și în fiecare seară traversa Hellespont[1] pentru a petrece timp cu ea. Hero aprindea o lampă în vârful turnului ei pentru a-i ghida drumul.[2]
Ultima veghe a lui Hero de Frederic Leighton, înfățișând-o pe Hero cum îl așteaptă cu nerăbdare pe Leandru în timpul furtunii
Convinsă de cuvintele dulci ale lui Leandru, care susținea că Afrodita, zeița iubirii și a sexului, ar disprețui să fie venerată de către o fecioară, Hero cedează farmecelor sale și cei doi fac dragoste. Relația lor secretă de dragoste a durat o lungă vară fierbinte. Ei fuseseră de acord ca iarna să se despartă, iar primăvara să se întâlnească din nou, din pricina cursului apelor. Într-o noapte furtunoasă de iarnă, Leandru a văzut torța din vârful turnului lui Hero. Vântul puternic de iarnă a stins lumina lui Hero, iar Leandru și-a pierdut drumul și s-a înecat. Când Hero i-a văzut trupul neînsuflețit, s-a aruncat din turn și a murit pentru a fi cu el.
Trupurile lor îmbrățișate au fost purtate de ape până la mal, unde au fost îngropate împreună.
Studiile indică faptul că mitul este atestat în lucrarea Heroides (Eroinele) a lui Ovidiu, în Georgicii lui Vergiliu și în poemul epic al poetului Mousaios (sau Musaeus).[3][4]
Double Heroides - Eroinele sau Scrisorile unor eroine (atribuit lui Ovidiu) tratează narațiunea în 18 și 19, un schimb de scrisori între îndrăgostiți. Leandru nu poate înota spre turnul lui Hero din cauza vremii nefavorabile; chemarea ei stăruitoare se va dovedi fatală pentru iubitul ei.
Mitul lui Hero și Leandru a fost folosit pe scară largă în literatură și arte:
Arrigo Boito a compus o operă, Ero e Leandro, dar a distrus-o. Libretul a fost ulterior refăcut de Giovanni Bottesini (1879) și Luigi Mancinelli (1897).
Francisco Quevedo îl menționează pe Leandru în „En crespa tempestad del oro undoso”
Robert Schumann, în „In der Nacht” din Fantasiestücke a înfățișat povestea lui Hero și Leandru.
Tragedia din 1831 a lui Franz GrillparzerDes Meeres und der Liebe Wellen se bazează pe această poveste.
Friedrich Schiller (1759-1805) a scris balada Hero und Leander bazată pe poveste.
Balada nr. 2 în si minor a lui Franz Liszt a fost, cel mai probabil, inspirată de Schiller și alți romantici, care și-au manifestat interesul față de mit.
Cantata solo în italiană din 1707 a lui Georg Friedrich Handel, Ero e Leandro (HWV 150), are la bază această poveste.
Victor Herbert a compus un poem simfonic, Hero și Leandru (1901).
Alfredo Catalani a compus un poem simfonic, Ero e Leandro, bazat pe poveste.
„The Ballad of the Vânzătorului de stridii”, de Oliver Wendell Holmes, Sr., conține o referire la mit. Personajul titular comentează că „[el] a citit în cartea de povești, că, pentru a-și săruta iubita, / Leandru a înotat în Helespont..."
Jack Dean & Company[8] au dat spectacol la Festivalul Whirligig, Weston-super-Mare, în 12 septembrie 2021.[9]
În pictură
Peter Paul Rubens a pictat un tablou numit „Hero și Leandru” în 1604, bazat pe poveste.
Cy Twombly a finalizat o pictură la Roma în 1985, inspirată din povestea spusă de Christopher Marlowe. Pictura se intitulează Hero și Leandru (Pentru Christopher Marlowe).[10][11]
În literatură
Poetul bizantin din secolul al VI-lea, Musaeus, a scris și o poezie; a devenit una dintre primele publicații ale lui Aldus Manutius (cca. 1493), după ce a înființat faimoasa sa tipografie la Veneția (scopul său umanist era să pună literatura greacă antică la dispoziția savanților). Poemul lui Musaeus a fost tradus încă de la început în limbile europene, de Bernardo Tasso (italiană), Boscán (spaniolă) și Clément Marot (franceză). În Renaștere, era unanim considerat că acest poem ar fi fost pre-homeric: George Chapman reflectă, la sfârșitul finalizării versiunii lui Marlowe, că îndrăgostiții morți au avut cinstea de a fi fost „primii cântați vreodată de poet”. Traducerea lui Chapman din 1616 are titlul Poemul divin al lui Musaeus.Cele mai importante cărți.Tradus conform originalului, de Geo: Chapman. Staplyton, traducătorul de la mijlocul secolului al XVII-lea, citise repudierea acestei credințe greșite de către Scaliger, dar tot nu s-a putut abține să nu citeze citeze „Musaeum ante omnes” al lui Virgiliu (Eneida VI, 666) pe pagina de titlu a traducerii sale (Virgiliu se referea la un Musaeus anterior).
Hero îl plânge pe Leandru cel mort, de Jan van den Hoecke
Poetul renascentist Christopher Marlowe (1564-1593) a creat o versiune extinsă a narațiunii. Povestea lui nu ajunge până la noaptea când torța se stinge și Leandru înoată în întuneric, ci se termină când cei doi se îndrăgostesc (Hero și Leandru (poem));
George Chapman a completat poemul lui Marlowe, după moartea acestuia; această versiune a fost adesea retipărită în prima jumătate a secolului al XVII-lea, cu ediții în 1598 (Linley); 1600 și 1606 (Flasket); 1609, 1613, 1617, 1622 (Blount); 1629 (Hawkins) și 1637 (Leake).
Sir Walter Ralegh (c.1552 -1618) face aluzie la poveste, în „Dragostea oceanului pentru Cynthia”, în care Hero adoarme și nu reușește să țină aprinsă flacăra care să îl călăuzească pe Leandru în noapte (în versiunile mai permisive, precum cea a lui Chapman, ea se străduiește cu disperare să țină torța aprinsă).
Este, de asemenea, subiectul unui roman de Milorad Pavić, Partea lăuntrică a vântului (1991).
Leandru este, de asemenea, subiectul Sonetului XXIX al poetului spaniol Garcilaso de la Vega, din secolul al XVI-lea;
John Donne (1572-1631) a scris o epigramă elegantă, care rezumă povestea în două rânduri:
Both robbed of air, we both lie in one ground, Both whom one fire had burnt, one water drowned.
Hero îl plânge pe Leandru cel mort, de Gillis Backereel
Mitul este esențial pentru sonetul din 1817 al lui John Keats, „Despre o bijuterie gravată a lui Leandru”.
Mituri și imnuri (1998), de Adam Guettel, conține o melodie intitulată după acest cuplu.
Poezia lui Leigh Hunt din 1819 <i id="mwrg">Hero and Leander</i> se bazează pe mit.
Poezia lui Letitia Elizabeth Landon Leander and Hero a apărut pentru prima dată în 1823. În mod semnificativ, ea a inversat ordinea obișnuită a numelor și a folosit-o ca exemplu de reciprocă valabilă.
Lordul Byron se referă la Leandru în „Scris după înotul de la Sestos la Abydos”.; mitul lui Hero și Leandru i-a inspirat propriul înot prin Hellespont (adică Dardanele) în mai 1810.[12] Byron face, de asemenea, aluzie la isprava sa, cu referire suplimentară la Leandru, atât în Mireasa din Abydos (1813), cât și în „Don Juan” (1819-1824), cântul II, strofa 105.
În capitolul XVII din „Doi ani înainte de catarg” (1840), Richard Henry Dana, Jr. relatează o anecdotă despre bucătarul navei, care se atașase nespus de mult de o scroafă, „Bătrâna Bess”, ce se aflase la bordul vasului în primele luni ale călătoriei, iar după ce scroafa a fost dusă la țărm în San Diego, bucătarul „cu greu ar fi putut fi mai grijuliu, căci, de fapt, mai multe nopți, după lăsarea întunericului, când credea că nimeni nu îl vede, se ducea la mal într-o barcă cu o găleată de îmbucături zdravene și se întorcea precum Leandru de la trecerea Hellespontului”.
Mizerabilii (1862), de Victor Hugo, conține o aluzie la mit în personajul lui Jean Valjean, Cartea a V-a. Referindu-se la reacția unei ducese când aude că iubitul ei a murit înecându-se în noroiul din canalizarea Parisului, Hugo comentează că „Hero refuză să spele cadavrul lui Leandru”.
În colecția de povestiri și eseuri a lui Lafcadio Hearn, În Japonia fantomatică (1899), autorului i se spune povestea populară a unei fete care înoată la iubitul ei ghidată de un felinar și comentează asemănările cu povestea occidentală: „— „Deci”, mi-am spus, „în Orientul Îndepărtat, sărmana Hero este cea care înoată. Și care ar fi fost, în astfel de circumstanțe, varianta occidentală a lui Leandru?"[13]
Rudyard Kipling (1865-1936) și-a început poezia „Un cântec de călătorie” cu următoarele cuvinte: „Unde este lampa pe care a aprins-o Hero / Cândva să-l cheme pe Leandru acasă?”
Poezia lui Alfred Tennyson „Hero către Leandru” o prezintă pe Hero când îl roagă pe iubitul ei să nu plece până dimineața când marea se va fi calmat „Nu vei rătăci în astă-noapte, te voi înlemni aici cu sărutările mele”.
Poemul XV din Mai multe poeme (1936) de A.E. Housman este consacrat mitului.[14] Descrie cum, „[lângă] orașul Sestos, în turnul lui Hero | În inima lui Hero domnește Leandru..."
Romanul meta-fantasy al lui Diana Wynne JonesFoc și cucută (1984) face o referire timpurie la Hero și Leandru, atât pentru a prefigura intriga, cât și ca omonim pentru alter-ego-ul eroinei.
În teatru
Shakespeare menționează povestea în scena de deschidere a piesei Doi tineri din Verona, într-un dialog între Valentine și Proteus (cei doi domni din piesă):
VALENTINE: Și în ce carte de dragoste te vei ruga pentru succesul meu?
PROTEUS: Într-o carte pe care o iubesc, mă voi ruga pentru tine.
VALENTINE: Care este despre o poveste oarecare de dragoste profundă: cum tânărul Leandru a traversat Hellespontul.
PROTEUS: Care este o poveste profundă a unei iubiri și mai profunde: Căci era îndrăgostit până peste cap.
VALENTIN: Este adevărat; căci tu ești îndrăgostit până peste cap, Și totuși nu ai traversat niciodată Hellespontul.
Hero și Leandru sunt menționați din nou în Doi tineri din Verona în Actul III, scena I, când Valentine îl sfătuiește pe Ducele de Milano cum să o curteze pe doamna din Milano.
De asemenea, Shakespeare face aluzie la poveste în Mult zgomot pentru nimic, atât când Benedick afirmă că Leandru „nu a fost niciodată atât frământat și dat peste cap precum sărmanul de mine îndrăgostit”, cât și prin numele personajului Hero, care, în ciuda acuzațiilor contrare, rămâne castă înainte de căsătorie; și în Visul unei nopți de vară, sub forma unui malapropism, folosind accidental numele Helen și Limander în loc de Hero și Leandru, precum și în Edward al III-lea (Actul II, Scena II), Othello (Actul III, Scena III) și Romeo și Julieta (Actul II, Scena IV).
Cea mai faimoasă aluzie shakespeariană este cea de dezmințire a lui Rosalind, în scena I din Actul IV din Cum vă place:
„Leandru ar fi trăit mulți ani frumoși, chiar dacă Hero s-ar fi făcut călugăriță, dacă nu s-ar fi petrecut o noapte fierbinte de vară; căci, cu elanul tinereții, el doar s-a dus la Hellespont să se spele și a avut crampe, așa că s-a înecat, iar legiștii neștiutori de pe atunci au considerat că de vină a fost „Hero din Sestos”. Dar toate acestea sunt minciuni: oameni au tot murit din când în când și viermii i-au mâncat, dar nu din dragoste”.
Piesa lui Ben Jonson „Bartholomew Fair” (1614) prezintă un spectacol de păpuși cu Hero și Leandru în Actul V, tradus la Londra, Tamisa servind drept Helespontul între cei doi îndrăgostiți.
Dion Boucicault îl menționează pe Leandru în piesa sa „ The Colleen Bawn” (1860). Corrigan îl prezintă pe Hardress Cregan și plimbările nocturne cu barca la soția lui secretă, comparându-l cu „Leandru, dar fără udare”.
Ciclul de cântece Mituri și imnuri, compus de Adam Guettel, face referire la mitul din al șaptelea cântec al ciclului, Hero și Leandru.[15]
În folcloristică
În folcloristică, mitul îndrăgostiților Hero și Leandru devine basmul Aarne-Thompson-Uther tip ATU 666*, „Hero și Leandru”.[16]
Variante ale poveștii sunt, de asemenea, atestate în Japonia, unde apar ca legende locale. În indexul basmelor populare japoneze al lui Hiroko Ikeda, acest tip este cunoscut sub numele de Tarai-bune no Momoyo Gayoi.[17] Filologul și folcloristul Julian Krzyżanowski, cel care a creat Catalogul de basme populare poloneze conform indexului internațional, a identificat variante ale mitului îndrăgostiților în Polonia, pe care le-a clasificat drept T 667, „Hero i Leander” („Hero și Leandru”).[18]
Mitul pare să fi inspirat o versiune literară aparținând autorului italian Giovanni Francesco Straparola, în lucrarea sa The Facetious Nights of Straparola.[19]
Aarne, Antti; Thompson, Stith(d). The types of the folktale: a classification and bibliography. Folklore Fellows Communications FFC no. 184. Helsinki: Academia Scientiarum Fennica, 1961. p. 233.
Hiroko Ikeda. A Type and Motif Index of Japanese Folk-Literature. Folklore Fellows Communications Vol. 209. Helsinki: Suomalainen Tiedeakatemia. 1971. p. 161.
cs . „Hero und Leander (AaTh 666*)” [Hero and Leander (ATU 666*)]. În: Enzyklopädie des Märchens(d) Band 6: Gott und Teufel auf Wanderschaft – Hyltén-Cavallius. Editat de Rudolf Wilhelm Brednich; Hermann Bausinger; Wolfgang Brückner; Lutz Röhrich; Rudolf Schenda. De Gruyter, 2016 [1990].
Minchin, Elizabeth. „Cartografiarea Helespontului cu Leandru și Hero: „Îndrăgostitul care înoată și mireasa din noapte”. În: Greta Hawes (ed.). Mituri pe hartă: peisajele istorice ale Greciei antice. Oxford: Oxford University Press, 2017. pp. 65–82. ISBN: 9780198744771. doi:10.1093/oso/9780198744771.003.0005
Montiglio, Silvia. Mitul lui Hero și Leandru: Istoria și recepționarea unei legende grecești durabile. Biblioteca de Studii Clasice, 19. Londra; New York: IB Tauris, 2018. ISBN: 9781784539566.
Montiglio, Silvia. Hero și Leandru ai lui Musaeus: introducere, text grecesc, traducere și comentariu. Routledge, 2020. ISBN: 9780815353249.