Mytiske konger av britene
Wikimedia-listeartikkel / From Wikipedia, the free encyclopedia
De mytiske konger av britene var konger i det britonske Britannia. Kongene er nevnt av kilder som er skrevet ned tildels langt senere. De tidligste kildene er Nennius og Gildas, men den som skrev mest om temaet var Geoffrey av Monmouth, som ble født omkring 1100, det vil si mer enn 450 år etter at den siste av de mytiske kongene døde. De kalles britiske konger, eller konger av britene, fordi det ikke er mulig å feste dem til et klart definert territorium.
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/3/35/Brutus_of_Troy.jpg)
Det er ingen tvil om at i det minste en del av kongene på listen virkelig har levd, i det minste de siste av dem og de romerske keisere som er tatt med. Men de omtales alle likevel som mytiske, fordi de tilhører en kongerekke som har sitt opphav i prehistorisk tid og er sterkt myteomspunnet. Listen omfatter flere dronninger; allikevel er den i tekster konsekvent omtalt som en liste over konger. Dette skyldes antagelig at det var en patriarkalsk linje, og at dronninger var unntakstilfeller.
Geoffrey av Monmouths verk fra ca. 1136, Historia Regum Britanniae (Historiene til kongen av Britannia), er den som hovedsakelig er kilden for den listen nedenfor. Geoffrey konstruerte en stort sett fiktiv historie for britonerne, forfedrene til waliserne, kornikerne, og bretonerne, delvis basert på verker til tidligere middelalderhistorikere som Gildas, Nennius og Beda den ærverdige, delvis fra walisiske slektstavler og helgenbiografier, delvis fra kilder som i dag er gått tapt og ikke kan identifiseres, og delvis fra hva han selv fant opp. Flere av hans konger er likevel basert på faktiske historiske figurer, men opptrer i en ikke-historisk fortelling. Et antall mellomwalisiske versjoner av Geoffreys Historia eksisterer. All eksisterer etter at Geoffrey skrev sin tekst, men kan gi forskerne en del innsyn i de innfødte tradisjoner som Geoffrey kan ha støttet seg på.
Geoffreys fortelling begynner med den landsforviste trojanske prinsen Brutus, som Britannia etter sigende skal være navngitt etter, en tradisjon som tidligere var blitt nedtegnet i en mindre utbrodert form på 800-tallet i Historia Brittonum (Britonenes historie), et verk forsøksvis tilskrevet munken Nennius. Brutus er en etterkommer av Aineias, den legendariske trojanske stamfar til grunnleggerne av Roma, og hans historie er tydeligvis beslektet med legendene rundt Romas grunnleggelse.
Kongene fra før Brutus kommer fra et dokument som har som mål å spore reisene til Bibelens Noah i Europa og en gang tilskrevet den babylonske historikeren Berossus. I dag er det kjent at dette dokumentet er en fabrikasjon fra den italienske skribenten og svindleren Annio da Viterbo på 1400-tallet. Renessansehistorikere som John Bale og Raphael Holinshed tok for seg listen med konger fra Celtica som var blitt satt opp av pseudo-Berossus, og gjorde også disse til konger av Britannia som av Gallia. John Milton, kjent fra Det tapte paradis, nedtegnet disse tradisjoner i sitt verk History of Britain (Britannias historie), men ga dem liten tillit.