Kontinentalmargin
From Wikipedia, the free encyclopedia
From Wikipedia, the free encyclopedia
Kontinentalmarginen er den delen av havbunnen og underliggende berggrunn som ligger mellom landområdene og dyphavet. Den omfatter kontinentalsokkelen, kontinentalskråningen og kontinentalstigningen.[1][2] Et annet navn for kontinentalstigningen er tidvis kontinentalfoten. Kontinentalmarginen er en av de tre hovedsonene på havbunnen, de to andre er havbekken og midthavsrygger. Kontinentalsokkelen er det relativt grunne vannområdet som finnes i nærheten av alle kontinenter. Kontinentalmarginer utgjør omtrent 28 % av havområdet.[3]
Kontinentalsoklene har lite fall og strekker seg gjennomsnittlig rundt 80 km utfra kysten, men bredden varierer mye. Ytterkanten av kontinentalsokkelen har et bratt fall ned mot dypere vann og kalles kontinentalskråningen. Lenger ut ligger kontinentalstigningen med slakere fall ned mot dyphavsslettene. Overgangen mellom kontinental- og havbunnskorpe skjer som regel under kontinentalstigningen. Grensesonen mellom disse kalles gjerne for en kontinentrand.
Kontinentalsokkelen er den delen av kontinentalmarginen som går fra kysten og ut mot havet. Kontinentalsokkelen antas å utgjøre 6 eller 7 % av havbunnen.[4][5] Bredden på kontinentalsokkelen over hele verden varierer i området 0,03–1500 km.[6] Kontinentalsokkelen er generelt flat, og ender ved sokkelbruddet, hvor det er en drastisk økning i skråningsvinkelen: Gjennomsnittsvinkelen på kontinentalsokkelen over hele verden er 0° 07′, og typisk brattere nærmere kysten enn den er nær sokkelen pause.[7] Ved sokkelbruddet begynner kontinentalskråningen, som kan ligge 1–5 km over havbunnen. Kontinentalskråningen viser ofte trekk som kalles undervannskløfter.[6] Slike kløfter skjærer ofte dypt ned i kontinentalsokkelen, med nær vertikale sider, og fortsetter å kutte morfologien til dyphavssletten.[7] Disse kløftene er ofte V-formede, og kan noen ganger utvide seg til kontinentalsokkelen. Ved bunnen av kontinentalskråningen er det en plutselig nedgang i skråningsvinkelen, og havbunnen begynner å jevne seg ut mot dyphavssletten. Denne delen av havbunnen kalles kontinentalstiging, og markerer den ytterste sonen av kontinentalmarginen.[2]
Havrettskonvensjonen gir kyststaten enerett til alle naturressurser i farvann som ligger nærmere grunnlinjen enn 200 nautiske mil (370.4 km). Dersom kanten av kontinentalmarginen ligger lenger ut enn 200 nautiske mil, har kyststaten spesielle rettigheter helt ut til kanten.[8]
I geologien skilles det mellom aktive og passive kontinentalmarginer. I passive marginer beveger kontinental- og havbunnsplaten seg ikke i forhold til hverandre, og det skjer en opphopning av sedimenter. Passive marginer er vanlig langs kystene av Atlanterhavet og Det indiske hav. I aktive marginer presses havbunnsplaten under kontinentalplaten (subduksjon). Det er ofte en vulkansk fjellkjede på kontinentalplaten, en øybue på havbunnsplaten og en dyphavsgrop i overgangen mellom platene. Aktive marginer er vanlige rundt Stillehavet.[9]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.