olasz karmester, zeneszerző From Wikipedia, the free encyclopedia
Franco Ferrara (Palermo, 1911. július 6. – Firenze, 1985. szeptember 7.) olasz karmester, zeneszerző.
Franco Ferrara | |
![]() | |
Franco Ferrara (1984) | |
Született | 1911. július 4.[1][2][3][4][5] Palermo[6][7] |
Elhunyt | 1985. szeptember 7. (74 évesen)[1][4][5][8][9] Firenze[10][7] |
Állampolgársága | |
Foglalkozása |
|
Iskolái | Conservatorio Giovanni Battista Martini |
Sírhelye | Campo Verano[11] |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Franco Ferrara témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Franco Ferrara mindössze ötévesen kezdte zenei tanulmányait a „Vincenzo Bellini” Palermói Konzervatóriumban, és hamarosan meglepő tehetségről tett tanúbizonyságot. Még serdülőkora előtt Bolognába költözött, ahol befejezte zenei tanulmányait hegedű, zongora, orgona és zeneszerzés szakon a konzervatóriumban, ahol Consolini, Ivaldi, Belletti és Nordio mesterek tanítványa volt. Érdemjegyei alapján minden tárgyból dicsérettel diplomázott.
Bár tanulmányai idején még nem volt zenekari karmesteri iskolai képzés, így egy karmesterjelöltnek nem volt más választása, mint színházi és szimfonikus intézményekben hosszú gyakorlatot vállalni helyettesítő vagy segédkarmesterként, vagy zenekari hangszeresként, Franco Ferrara karmesteri gyakorlatát megkönnyítette, hogy a Bolognai Konzervatóriumban volt egy diákzenekar, amely lehetővé tette a zeneszerzést végzők számára, hogy előadják a kurzus során komponált darabjaikat. Ebben az együttesben vezényelte első szerzeményeit Ferrara is, mindössze kilencévesen. Bolognában élte meg a közönséggel való talalkozásait zongoraművészként, hegedűsként és zeneszerzőként is, néhány saját művét dirigálva.
Amint megszerezte hegedűdiplomáját, belépett a bolognai Teatro Comunale Zenekarába, ahol együtt játszhatott Arturo Toscaninivel. Szemtanúja volt a Bolognai Színházban 1931. május 14-én, ahogy a meggyőződéses antifasizmusáról ismert kiváló karmeszert, Ottorino Respighit felháborító gesztussal pofon vágták, mivel nem volt hajlandó vezényelni a zenekart a Giovinezza tervezett előadásán. Október 29-én Antonio Guarnierit helyettesítette a Parsifalban, október 31-én pedig Gaetano Bavagnolit a Bohéméletben, november 8-án a La Wallyban és november 19-én A végzet hatalmában.
1931-ben Rómába költözött, ahol csatlakozott az Orchestra dell'Augusteóhoz, amelyben 1933-ig maradt, amikor is a Maggio Musicale zenekara első hegedűsének hívták meg. 1934. december 21-én hegedült Igor Stravinsky A katona története című művében, Ernest Ansermet rendezésében a Palazzo Pittiben. 1940-ig meghosszabbította firenzei tartózkodását, ahol a nemzetközi szintű legrangosabb mesterek (Victor de Sabata, Antonio Guarnieri, Bruno Walter, Willem Mengelberg, Erich Kleiber) vezényletével játszott. Guarnieri arra ösztönözte, hogy szánja magát a zenekari vezénylésre, rábízva a Maggio Musicale Fiorentino Zenekar felkészítését egy montecatini hangversenyen, majd azonnal lehetőséget kínált számára, hogy vezényeljen egy hangversenyt a firenzei Teatro Comunaléban. A Ferrara így 1938. január 20-án debütált egy nagyon változatos, az 1930-as évek ízlésének megfelelő műsorral: Wolf-Ferrari nyitánya a Zsuzsanna titkából, Beethoven 5. szimfóniája, Giuseppe Mulè La Vendemmia, III. felvonás előjátéka a Traviatából, Rimszkij-Korszakov A darázs repüléséből és Wagner A valkűrök lovaglásából.
A következő tíz évben Ferrara Olaszország szinte valamennyi rangosabb színháza szimfonikus zenekarát vezényelte, számos külföldi turnén is részt vett, például Németországban, Magyarországon és Romániában, és a világ olyan legjelentősebb zenekarait dirigálta, mint a Berlini Filharmonikus Zenekar, a Drezdai és a Bambergi Szimfonikusok. A fiatal karmester hírnevét azonban az 1939 júliusában a Maxentius-bazilikában, az Accademia Nazionale di Santa Cecilia zenekara vezetésével Rómában rendezett koncert jelentette. Utána 1945-ig a ferrarai zenekarral dolgozott folyamatosan a Teatro Adrianóban, az utolsó két évben (1944 novemberétől 1945 szeptemberéig) az állandó karmestteri posztot töltötte be. 1940-ben, amikor Rómában Dvořák Újvilág szimfóniáját vezényelte, először jelentkezett az őt meglehetősen gyötrő titokzatos betegség: úgy zuhant le az emelvényről, mintha elájult volna, de a valóságban nem vesztette el az eszméletét, ám a koncertet felfüggesztették.
1948-ban e fogyatékossága miatt kellett abbahagynia a karmesteri munkát. Akkoriban sok elméletet fogalmaztak meg rossz egészségi állapota okaival kapcsolatban, és ezt követően hihetően feltételezték, hogy rossz véroxigenizációban szenved, ami miatt hirtelen elvesztette izomtónusát, még akkor is, ha soha nem veszítette el az eszméletét. A mentális állapotával kapcsolatos feltételezések azonban minden alapot nélkülöztek abban az időben, amikor epilepsziáról és idegbetegségekről beszéltek. A betegség legakutabb szakaszából felépülve továbbra is vezényelt egy sor Rai-felvételen, és a filmzene-komponálásnak és -vezénylésének szentelte magát (többek között a Jovanka e le altre című filmben, amelyhez ő dirigálta Angelo Francesco Lavagnino zenéjét). A mozival való kapcsolata miatt számos filmzenét vezényelt a legjelentősebb olasz rendezők, például Fellini, Antonioni és Visconti filmjeihez.
1950. november 15-én ő vezényelte Nino Rota I due timidi című operájának ősbemutatóját Graziella Sciuttival és Mario Carlinnal a Rai-rádiónak, amelyet Prix Italia díjjal jutalmaztak. Az operamezőnyben, Ferrara filmsorozatot készített a mozi számára: A bajba került házitanító Donizettitől, az Alkalom szüli a tolvajt és A selyemlétra Rossinitől és az Az úrhatnám szolgáló Pergolesitől.
1961. november 4-én avatták fel a 2. Rai-csatornát, amelyen Franco Ferrara vezényelte Raffaele Gervasio eredeti zenéjét a Rai Zenekar és Római Kórus előadásában.
1947-től a római Santa Cecilia Konzervatóriumban tanított, először zenekari gyakorlatot, majd kottaolvasást osztályának felelős tanáraként.
1959 októberében elnyerte az Oktatási Minisztérium által meghirdetett pályázatot a Score Reading Professzori posztra, összesítve az első helyen. A következő évben azonban átkerült a zenekari karvezetés tanszékére. 1975-ben ezt a tanszéket a Santa Cecilia Nemzeti Akadémián szakosodási kurzussá alakították át, és Ferrara ezt tartotta egészen 1981-ig, amikor elérte a „korhatárt”, s nyugdíjba vonult. Ekkor azonban az Oktatási Minisztérium Professor emeritus címmel tüntette ki. Ferrara oktatói tevékenységével párhuzamosan a miniszteri apparátuson kívül is tevékenykedett 1958 óta. Abban az évben, amikor Valentino Bucchi, a perugiai F. Morlacchi Konzervatórium akkori igazgatója elhívta egy nyári zenekari karmesteri tanfolyam megtartására, majd további két kurzusra a következő években. 1961-től Ferrara több éven át rendkívüli kurzusokat is tartott a velencei zenei ünnepek alkalmából, amikor a város a La Fenice Színházba meghívta egy hat hónapos tanfolyam megtartására 1976 októberétől 1977 márciusáig.
Ferrara 14-szer volt jelen a sienai Accademia Musicale Chigianán is, ahol 1964-től 1985-ig tartotta a zenekari karmesteri kurzust, amelyen a világ minden tájáról érkeztek hallgatók, akik közül sokan ragyogó karrierbe kezdtek, amivel a nemzetközi zenei életbe is eljutottak. 1974–75-ben a bolognai Teatro Comunale is megbízta egy karmesteri tanfolyammal.
Franco Ferrara tevékenysége transzkontinentális jellegű volt. Európai kurzusait Hilversumban (Hollandia) a "United Dutch Radios"-ban (1958-tól 1973-ig), Párizsban a Conservatoire National Supérieur de Musique-ban, Svájcban a Radio di Luganóban és a Varga Tibor Fesztiválon tartotta. Sionban.
Ezután többször meghívták Ázsiába, Manilába (Fülöp-szigetek); Japánba 1976-ban Ozava Szeidzsi meghívta, hogy tartson tanfolyamot a tokiói TOHO Akadémián Szaito Hideo, a nagy elhunyt japán karmester, Ozava tanára tiszteletére. Amerikában Ferrara 1975 óta tanított a philadelphiai Curtis Institute of Musicon, a New York-i Juilliard Schoolon és a tanglewoodi Berkshire Music Centerben.
1977 májusában egy hirtelen agyvérzés leállította tanítási tevékenységét, de miután meglepő módon felépült, teljes munkaidőben folytatta. 1983-ban speciális tanfolyamot tartott Bariban, majd '83 októberében ismét koncertciklust szervezett öt fiatal karmesterrel a Rai Orchestra di Roma vezetésével.
Pályafutása során számos díjat és elismerést ítéltek oda Franco Ferrarának: 1958. március 2-án megkapta a Santa Cecilia akadémikusa címet. Hasonló elismerésben részesült a firenzei Accademia Nazionale Luigi Cherubini és az Accademia Filarmonica Romana is. Az állam az Oktatási Minisztérium által adományozott Ezüst Vitézségi éremmel tüntette ki.
Franco Ferrara a legrangosabb nemzetközi díjak zsűrijében is részt vett: a New York-i Mitropoulostól a Karajan Foundation-díjig, a Cantellin, a Marzottón át a Casagrandéig. Terniben 1982-ben.
1977. május 7-én Ferrara Koppenhágában volt, amikor újra agyvérzést kapott. Azonnal Rómába szállították a Máltai Lovagok Kórházába. Teste jobb oldalának végtagjai lebénultak, de értelem és a beszéd tekintetében nem voltak komplikációi. Lelki erejének köszönhetően hamar sikerült leküzdenie fizikai akadályait, helyreállítani jobb lábának és részben a karjának mozgékonyságát. Rövid időn belül sikerült visszatérnie szeretett oktatói tevékenységéhez, a zeneszerzéshez, a zenejátékhoz, bár ezt csak magánéletében űzte, sőt az autóvezetéshez is. A következő években bevallotta, hogy a betegséget követően észlelőképessége megkétszereződött, pedig nem aludt, nem érzékelte a meleget vagy a hideget. Az érzések ezen megváltozása nem akadályozta meg abban, hogy a fárasztó leckéket leküzdje diákjaival.
1985. szeptember 1-jén elnyerte az Una Vita per la Musica-díjat Velencében a Gran Teatro La Fenicében, amely zsúfolásig megtelt diákokkal, kollégákkal és barátokkal.
1985. szeptember 6. és 7. közötti éjszakán szívrohamot kapott a firenzei Hotel Anglo Americano szobájában, Kórházba szállították, ahol egy éjszakát kínokkal töltött, és szeptember 7-én hajnalban meghalt. Temetésére a római Piazza del Popolo művészek templomában került sor, a homíliát barátja, Mons. Ennio Francia mondta.
Akik ismerték, úgy emlékeznek rá, mint egy bájjal és karizmával felruházott emberre, egyfajta természetes mágnesességgel. A színpadról idő előtti visszavonulása ellenére továbbra is minden kollégája megbecsülésének örvendett. Elég csak egy olyan karmester kijelentését megemlíteni, mint Herbert von Karajan, aki elismerte, hogy nemzetközi hírnévre részben annak köszönhetően tett szert, hogy egy olyan karmester, mint Ferrara, elhagyta a színpadot, és soha nem mulasztott el egy lehetőséget hozzá hasonló, sok más nagy karmester sem, hogy Franco Ferrara nagyságának emlékét múlhatatlannak tartsák.
Tagja volt a szabadkőművességnek.[12]
A római Verano temetőben nyugszik.
Franco Ferrarának több mint 600 hallgatója volt a több mint harminc éven át tartott kurzusokon, például:
(a zeneszerző neve szögletes zárójelben)
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.