From Wikipedia, the free encyclopedia
A termés (fructus) a zárvatermők (Magnoliophyta) sajátos, más növénycsoportra nem jellemző szerve, amely a termőből vagy csak annak magház részéből alakul ki.
Ez a szócikk feltüntet forrásokat, de azonosíthatatlan, hol használták fel őket a szövegben. Önmagában ez nem minősíti a szócikk tartalmát: az is lehet, hogy minden állítása pontos. Segíts lábjegyzetekkel ellátni az állításokat! Lásd még: A Wikipédia nem az első közlés helye |
Termésszerű képletekkel találkozhatunk egyes nyitvatermőknél is; ilyen például a tiszafafélék húsos magköpenye, az arillus, a csikófarkfélék álbogyója stb. A zárvatermők termése azonban a zárt magházból fejlődik ki, ami a nyitvatermőkre egyáltalán nem jellemző. A nyersen és frissen fogyasztásra alkalmas, édes terméseket és álterméseket gyümölcsöknek nevezzük. Számos nyelv nem különböztet meg a termés és a gyümölcs fogalmát.
A virágos növények fajfenntartását az úgynevezett reproduktív hajtások szolgálják. Az új sporofiton kezdeményt tartalmazó mag már a nyitvatermőknél kialakult, és a spóra helyett ez vált a faj szaporító, elterjesztő egységévé. Valódi termése azonban csak a zárvatermőknek van. A magok fejlődése és a termés érése közben a termő jelentősen átalakul. A termésfal a termő magházának falából képződik osztódásokkal és differenciláódással, miközben a magházban található magkezdemények magokká fejlődnek. A magok vagy a beérett termésben maradnak, vagy a termésfal felnyílása után kiszóródnak abból. A termésfal szerkezetében általában (mennyiségében és szerkezetileg) is a mezokarpium a meghatározó, bár más rétegek is válhatnak alapvetően fontossá; ilyen például a csonthéjas termésekben az elfásuló (szklerenchimatizálódó) endokarpium).
A mezokarpium alapvetően két irányban fejlődhet:
A termés mindkét esetben lehet zárt vagy felnyíló.
A termések klasszikus csoportosításaiban az elkülönítéseket számos elhanyagolás teszi pontatlanná, a valódi és az áltermések fogalma gyakran összemosódik. Éppen ezért meg kell különböztetnünk a „termés” fogalmának szűkebb és tágabb jelentését; utóbbiba beletartoznak az áltermések is, előbbibe csak a valódiak.
Az áltermések képződése is a termőből indul, de ezek kialakításában részt vesznek más virágrészek is (például a vacok vagy a csészelevél).
A nyitvatermők magvait nem tekintjük terméseknek, de ezek körül is alakulnak ki termésszerű, a magot védő képződmények. A cikászok (Cycadophyta) és a fenyők (Pinophyta) magvait szorosan egymásra boruló, elfásodó, kemény tobozpikkelyek borítják. A páfrányfenyők (Ginkgophyta) magvának héja kétrétegű: egy kemény belső és egy elhúsosodó, gyantás külső rétegből áll. Még inkább a zárvatermők terméseire emlékeztet a tiszafák (Taxales) magvait burkoló magköpeny (arillus) — a közönséges tiszafa (Taxus baccata) termése pirosas színével és édes ízével csalogatja a madarakat. Némely tiszafafajok magköpenye teljesen beburkolja a magot, míg másoké — így a közönséges tiszafáé — szabadon hagyja annak csúcsát. Ún. tobozbogyók (galbulus) alakulnak a borókák (Juniperus) nőivarú tobozainak elhúsosodó pikkelyleveleiből és a csikófarkfélék (Ephedra) magvait védő levélképletek elhúsosodásával.
A termés a megtermékenyítés után alakul ki. Ekkor ugyanis a virág takarólevelei (párta, csészék, lepel) és porzói elfonnyadnak, elhalnak (kivételes esetben megmarad a csésze, mint ezt például a szamóca vagy éppen az alma termésén láthatjuk). A termő bibéje és bibeszála is elszárad, csak a magház marad meg, mely azután terméssé alakul. A termés fejlődési folyamata hármas, három fő szakaszra osztható:
A magház falából termésfal (pericarpium) fejlődik, amely általában három jól elkülöníthető rétegre oszlik fel (néhány termés van, melyben csak egy vagy kettő réteg ismerhető fel):
A termések jelen osztályozásának fő szempontjai:
Utóbbiak legtöbbször a termőlevelek összenövésének vonalai, az ún. kopács mentén nyílnak fel.
A termések fajtái:
A felnyíló száraz termések közé tartozik a tüszőtermés, a hüvelytermés, a toktermés, a becőtermés és a becőketermés.
A tüsző egy termőlevélből, felső állású magházból, gyakran apokarp termőtájon fejlődő termés. A termőlevél szélének egyik oldalán, a hasi varraton felülről lefelé nyílik. Monomer, általában többmagvú — ilyen például a szarkaláb (Consolida spp.) termése.
A hüvely monokarp monomer eredetű, egy termőlevélből, felső állású magházból alakuló, rendesen két falrésszel (kopáccsal) a háti főér és a hasi varrat mentén nyíló több magvú termés. Kivételesen lehet cikkekre tagolódó (pl. közönséges pagodafa, (Styphnolobium japonicum), csigaházszerűen csavarodott (pl. lucerna), egymagvú (baltacim) vagy fel sem nyíló hüvely (például a földimogyoróé). Vannak nem felnyíló, részekre eső, sőt, elhúsosodó hüvelyek is. A pillangósvirágúak (Fabaceae) jellemző termése
A tok két vagy több termőlevélből alakul ki és lehet egy vagy több üregű. Általában felső állású magházból fejlődik, de az amarilliszfélék (Amaryllidaceae) toktermése alsó állású. A tok csaknem mindig többmagvú. Egymagvú a perjeszittyó (Luzula spp.) toktermése. Felnyílhat kopácsokkal (pl. csattanó maszlag, nőszirom), kupakkal (például beléndek) vagy lyukakkal (mák, pipacs stb.), sőt lehet becőszerű is, de álválaszfal nélkül (vérehulló fecskefű). A beléndek (Hyoscyamus spp.) fedőszerű teteje egészben, sapkaszerűen esik le. A kopácsokat eredetük szerint szepticidikus, lokulicidikus és szeptifragilis csoportokra osztjuk.
A becőtermés két termőlevélből és felső állású magházból alakuló, két kopáccsal alulról felfelé nyíló száraz termés. Üregét a placentából származó álválaszfal (replum) két részre osztja, s a magvak hártyás álrekeszfalon ülnek. Ha hossza kb. olyan mint a szélessége, akkor becőkének (silicula) hívjuk. Főképp a káposztafélékre (Brassicaceae) jellemző terméstípus. Becője van pl. a mustárnak, reteknek, káposztának, illetve becőkéje pl. a pásztortáskának, zsázsának.
A zárt száraz termések közé tartozik a lependék, az ikerlependék, a kaszat, az ikerkaszat, a makk, a makkocska, az aszmag és a szemtermés.
A lependék felső állású, két termőlevelű magházból kifejlődő szárnyas makktermés. A termésfal egy részéből hártyás repítőfüggelék fejlődik (pl. szil, kőris, bálványfa).
Az ikerlependék voltaképpen szárnyas ikermakk, s a részterméseket villás terméstartó (karpofórum, carpophorum) kapcsolja egybe (pl. juhar).
A kaszat alsó állású, két termőlevélből alakuló, száraz, zárt termés. A termésfal nem nő össze a maghéjjal. A módosult csészelevelekből a termés csúcsán gyakran repítő szerkezet, azaz bóbita (pappus) fejlődik. Ez a terméstípus kimondottan az őszirózsafélék (Asteraceae) sajátossága.
Az ikerkaszat alsó állású, két termőlevélből alakuló, száraz, zárt ikertermés. A részterméseket a terméstartó vagy karpofórum kapcsolja össze. A termésfalban a bordák irányában szállítónyalábok, a barázdák mentén illóolaj-járatok vannak. Kimondottan ernyősvirágzatúak termése.
A makk több termőlevélből, felső állású magházból fejlődő, fásodott termésfalú, egymagvú zárt termés. A termésfal nem nő hozzá a maghéjhoz. Gyakran fellevelekből vagy virágtengelyből képződő kupacs (cupula) veszi körül (pl. mogyoró, tölgy, bükk, szelídgesztenye).
A makkocska a makk apróbb termetű alakja, rendesen két-több termőlevelű magházból részekre tagolódás útján – általában négyesével keletkezik, s csészelevelek borítják (pl. ajakosvirágúak).
Az aszmagtermés apokarp termőtájból, felső állású, egy termőlevelű, együregű magházból, egymagvú száraz termés. Kemény, de nem fásodó termésfala nem nő a maghoz (pl. pimpó, iszalag).
A szemtermés felső állású magházból keletkezett száraz termésfalú, zárt, egymagvú termés, melynek maghéja a terméshéjjal összenőtt (pl. perjefélék – Poaceae). Előfordul, hogy a toklászok is összenőve, ekkor toklászos szem fejlődik.
Az egyszerű húsos termések közé soroljuk a bogyót, a csonthéjas termést és a kabakot.
A bogyótermés alsó vagy felső állású, egy vagy több termőlevelű magházból keletkező, több magvú, elhúsosodó falú termés. Külső termésfala bőrnemű, középső és belső termésfala húsos, lédús, ebben ülnek magvak (pl. szőlő, ribiszke).
A bogyótermések közé soroljuk az ún. narancstermést is (pl. citrom, narancs). Ennél a termő 5–12 termőlevélből alakul (szünkarp termőtáj), anatróp magkezdeményekkel. A termés exokarpiuma bőrnemű, élénk sárga antoklór színezéktől megfestett sejtekkel, olajtartókkal. A mezokarpium tulajdonképpen vékony, fehéres szklerenchimaszerű szövetből áll. Az endokarpium mint vékony bőr béleli a termésüreget. A megtermékenyítés után ennek sejtjei osztódni kezdenek, s rajta kis kinövések, kipúposodások támadnak a termésüreg felé. Majd ezek lédús tömlőkké, rostokká lesznek. Ez az endokarpium adja a termés ehető részét.
A csonthéjas termés felső vagy középső állású magházból, egy termőlevélből fejlődő termés. Exokarpiuma bőrnemű, mezokarpiuma leveses-húsos és éretten édes, az endokarpiuma kősejtekből felépülő „csonthéj”. Ezen belül található a mag. A csontkemény endokarpium a maggal együtt az ún. „kőmagot” alkotja (pl. szilva, meggy, cseresznye, barack, dió, mandula). Ez utóbbi két terméstípus – dió és mandula – exo- és mezokarpiuma éretten felhasad.
A kabak alsó állású magházból, többnyire 3 termőlevélből kifejlődő nagyméretű termés. Külső termésfal kemény-húsos, középső termésfala leveses-húsos. Ezen belül találhatóak az elhúsosodott válaszfalak töltik ki a voltaképpeni belső termésfalrészt, s itt vannak a magvak (pl. tök, uborka, dinnye).
A társas tüsző apokarp termőtájból keletkező, egységesnek látszó tüszőcsoport (pl. gyöngyvessző, bazsarózsa).
A csoportos csonthéjas termés apokarp termőtájból kialakuló, apró csonthéjas termések halmaza (pl. málna, szeder, szamóca, eper).
A szamócatermés apokarp günőceumból fejlődő aszmagtermések csoportja, melyek az elhúsosodó, kúpszerű vacokba süllyednek (pl. földi eper).
Az epertermés a fehér eperfa (Morus alba) álterméscsoportja. Az egyes aszmagterméseket az elhúsosodó lepellevelek burkolják.
A csipkebogyó apokarp termőtájból keletkező aszmagtermésekből áll, amelyek az elhúsosodó serleg alakú vacok belsejében ülnek. Az áltermés egészben hull le, a vacok peremén csészelevelek láthatók (pl. vadrózsa).
A fügetermés különleges serlegvirágzatból keletkezik, amelynek serlegszerű virágtengelyén a virágok befelé tekintenek, és az elhúsosodó virágtengely zárja magába az egyes apró aszmagterméseket.
Az almatermés alsó állású, általában öt termőlevelű, apokarp termőből képződő áltermés. Húsos fala a vacokból alakul ki. Endokarpiuma pergamenszerű, ez az ún. „csutka”, mely tulajdonképpen társas tüszőtermésnek tekinthető (pl. alma, körte, naspolya, berkenye, birs). Áltermés, amelynek kialakításában a termőn kívül más virágrészek is részt vesznek.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.