From Wikipedia, the free encyclopedia
A mandzsu restauráció a Csing ( )-dinasztia restaurációja volt Kínában 1917. július 1. és július 12. között, amelyet a monarchista érzelmű Csang Hszün ( ) tábornok hajtott végre a Pekingben uralkodó kaotikus állapotokat kihasználva. Nagyon hamar kiderült, hogy a monarchia visszaállítása nem élvez jelentős támogatást, és nem sikerült még formálisan sem jogossá tenni azt, ugyanis Li Jüan-hung ( ) elnököt nem sikerült lemondatni. A tábornok csapatai segítség hiányában vereséget szenvedtek, és a dinasztia végérvényesen megbukott Kínában.
Tuan Csi-zsuj ( ) kormánya 1917-ben megszakított minden diplomáciai kapcsolatot a Német Birodalommal és az Osztrák–Magyar Monarchiával. Ezt követően Tuan ( ) az antant oldalán kívánt belépni az első világháborúba, hogy így Kína visszaszerezhesse Santung ( )ot, amely német koncessziós terület volt.[1] Valamint ezzel megszerezte volna az antant támogatását, és egy japán kölcsönt is, amiből az országot egyesítő belháborút finanszírozni tudta volna. A parlament azonban ehhez nem adta támogatását, és Li Jüan-hung ( ) elnök is a képviselőket támogatta. Tuan ( )t leváltották, aki Tiencsin ( )be menekült, és onnan próbált meg visszatérni a hatalomba a hadurak felbujtásával és katonák küldésével.[2]
Az események miatt káosz alakult ki a fővárosban, és több északi tartomány is kikiáltotta függetlenségét a Li elnök vezette kormányzattól. Ezt használta ki Csang Hszün ( ) tábornok, aki az 1911-es forradalom után sem vágta le copfját, és katonái sem a monarchia iránti elkötelezettség jeleként. Az elnököt sikerült Pekingbe csalnia, magát ajánlva békeközvetítőnek, majd június második felében csapatai élén északra indult. Június 12-én vonult be a városba több ezer fős „testőrségével”, akik azonnal elfoglalták a stratégiai pontokat. Csang ( ) még bevonulása előtt tanácskozott az északi militarista vezetőkkel, majd érkezése másnapján kényszerítette Li elnököt, hogy oszlassa fel a parlamentet.[3][4] Ezután július 1-jén a Tiltott Városban felkereste Pu Ji ( )t, az utolsó császárt, akit 1912. február 12-én mondattak le trónjáról.[5]
A városban hamar híre ment a régi rend visszatérésének, a rendőrség pedig szorgalmasan segédkezett, hogy minden házra kikerüljön a sárkányos Csing ( ) lobogó. Az utcákon pedig újra feltűntek a régi, császárkori köntösök, amelyeket a forradalom óta rejtegettek tulajdonosaik, és sokan lófarokból készítettek álcopfokat. A lakosság egy jelentős része papírból ragasztott zászlókat, mivel nekik nem volt otthon. Csang ( ) pedig a császárhoz ment, hogy felkérje a trónra való visszatérésre. Pu Ji ( ) először az illemnek megfelelően visszautasította a felkérést, majd másodszorra elfogadta azt. Ezután 9 ediktumot jelentett meg, amelyekben az elnök lemondásáról, az államtanács hét tagjának és a minisztériumok vezetőinek kinevezéséről intézkedett. Csang ( ) az államtanács tagja lett, és jelentős befolyást kapott.[6]
A császári kancellária hivatalnokai lázas munkába kezdtek, az udvar jó hangulata pedig egyre inkább nőtt. A hercegek azonban hamar elégedetlenné váltak, ugyanis Csang ( ) már másnap megtiltotta nekik, hogy politizáljanak. Ők ezért összegyűlve próbáltak valami válaszlépést kitalálni, ám a restauráció veresége ezt megakadályozta.[7] Li elnök azonban továbbra sem volt hajlandó lemondani, és bezárkózott az elnöki palotába. Július 3-án reggel aztán megszökött, és először egy francia kórházban keresett menedéket, majd a japán követségre ment, ahol elszállásolták. Ekkor kiderült az is, hogy Li elnök ezt megelőzően táviratot küldött Tuan ( )nak, és újra kinevezte miniszterelnökké, valamint Feng Kuo-csang ( )nak, akit felkért arra, hogy ideiglenes gyakorolja az elnöki jogköröket, amíg ő akadályoztatva van.[8]
Tuan ( ) azonnal Tiencsin ( )be sietett, és átvette a parancsnokságot az ottani katonák felett, majd kiáltványt adott ki, amelyben kijelentette, hogy harcolni fog a köztársaságért. Július 5-én a köztársasági csapatok meg is indultak Peking felé, és Csang Hszün ( ) kijelentette, hogy harcol a végsőkig. Csapatait a Peking–Tiencsin ( ) vasútvonal mentén állította fel, ám a köztársaságiak túlereje rövid harc után meghátrálásra kényszerítette őket. Július 9-ére már teljesen bekerítették Pekinget.[9] A császár tanácsadói utolsó ötletként azzal álltak elő, hogy kérjék Csang Co-lin ( ) mandzsúriai hadúr segítségét, akiről tudott volt, hogy erősen monarchista érzelmű. A neki szánt ediktumot azonban nem tudták eljuttatni hozzá, ugyanis a futárt a városkapun kívül elfogták.[10] Bizonyossá vált, hogy a puccs és a monarchia visszaállítása elbukott, és ezért senki sem akart vérontást látni a főváros utcáin. A köztársaságiak elrettentésképpen légitámadást hajtottak végre a császári palota ellen, amely a legelső volt Kína történelmében, és nagy lélektani hatással járt, annak ellenére, hogy a három ledobott bombából csak kettő robbant fel, és azok is csak egy sérülést, és elhanyagolható anyagi kárt okoztak.[11]
Csang Hszün ( ) fejére 10 000 font sterling vérdíjat tűztek ki élve vagy halva, aki ezért még kevesebb hajlandóságot mutatott a megadásra. Július 12. hajnalán aztán pisztolylövés adott jelt az általános támadásra, és a köztársaságiak könnyedén benyomultak a városba. A copfos sereg főerői az Ég templomában barikádozták el magukat, és több napig is képesek lettek volna kitartani ott, ám pár óra után feladták a harcot és megadták magukat. Sokan vágták le a régi rendet jelképező copfjaikat, hogy így mentsék életüket. Csang ( ) a végsőkig történő harc helyett elmenekült, és a holland követségen keresett menedéket. A restaurációs erők vereségét követően Pu Ji ( ) császárt tizenegy nap uralkodás után ismét lemondatták.[12] A harcokban körülbelül 25 ember vesztette életét és mintegy 45 megsebesült, köztük külföldiek is.[13]
A hercegeket nem vonták felelősségre a restauráció miatt, hiszen az adott időszakban nem politizálhattak. A Csing ( )-dinasztia azonban rosszabb helyzetbe került, mint eredetileg volt. A restauráció eredményeképpen hatalomra jutó Tuan ( ), aki miniszterelnök lett és Feng, aki átvette az elnöki tisztséget azonban nem kívánta a dinasztiát besározni, így Csang ( )ot tették meg bűnbaknak. Úgy állították be az eseményeket, mintha ő kényszerítette volna rá akaratát a fiatal császárra, aki ezt tehetetlenül végignézte. A kínai lapok később abban látták Csang ( ) bukásának okait, hogy elhitte, a többi hadúr támogatja őt, ám a restauráció időpontjában ők hátat fordítottak neki, és saját hatalmukat erősítették meg.[14] Li távozása az elnöki posztról lehetővé tette augusztus 14-én az első világháborúba való belépést is. A mandzsu dinasztiát ezután azonban már gyanakvóan figyelték, és ez hozzájárult ahhoz, hogy Feng Jü-hsziang ( ) kiűzze a lemondott császárt Pekingből 1925-ben.