szovjet páncélozott szállító deszantjármű From Wikipedia, the free encyclopedia
A BTR–D (oroszul: БТР–Д) szovjet páncélozott szállító deszantjármű. A BMD–1 páncélozott deszantharcjárművön alapul. 1974-től gyártotta a Volgográdi Traktorgyár (VgTZ). A Szovjet Hadsereg légideszant-csapatainál használták, 1991-től több szovjet utódállam hadseregében áll szolgálatban.
BTR–D | |
![]() | |
Típus | páncélozott szállító deszantjármű |
Fejlesztő ország | ![]() |
Harctéri alkalmazás | |
Szolgálatban | 1974-től |
Gyártó | Volgográdi Traktorgyár |
Gyártási időszak | 1974-től |
Általános tulajdonságok | |
Személyzet | 3+10 |
Hosszúság | 5,883 m |
Szélesség | 2,630 m |
Magasság | 1,650 m |
Tömeg | 8 t |
Páncélzat és fegyverzet | |
Páncélzat | 23 mm |
Elsődleges fegyverzet | 2 db 7,62 mm-es PKT géppuska |
Műszaki adatok | |
Motor | 5D20 V6 hengerelrendezésű dízelmotor |
Teljesítmény | 180 kW (241 LE) |
Felfüggesztés | torziós rugó |
Fajlagos teljesítmény | 60 km/h (műúton), 35 km/h (terepen), 10 km (vízen) |
Hatótávolság | 500 km |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz BTR–D témájú médiaállományokat. |
A Szovjet Hadsereg légideszant-csapatainál 1969-ben rendszeresítették a BMD–1 légideszant-harcjárművet. Ennél a járműnél azonban a deszanttér jelentős részét a torony foglalta el, így a BMD–1 a háromfős kezelőszemélyzeten túl csak négyfős deszantot szállíthatott. Ennek kiküszöbölésére a Volgográdi Traktorgyár tervezőirodájában Arkagyij Sabalin főkonstruktőr vezetésével kifejlesztettek a BMD–1 alapjain egy kifejezetten szállító feladatkörre szánt légideszant-járművet. Ezt a szovjet légideszant-csapatok 119. légideszant-ezrednél tesztelték. A BTR–D jelzést kapott járműnél eltávolították a tornyot, a páncéltest középső részét teljes egészében deszanttérré alakították, ahol 10 főt szállíthatott. A jármű légi szállítású, a repülőgépből a BMD–1-hez hasonlóan ejtőernyővel ledobható.
Sorozatgyártása 1974-ben kezdődött el a Volgográdi Traktorgyárban és még abban az évben rendszeresítették a Szovjet Hadseregben. Az alapváltozat mellett készült egy páncéltörő rakétával felszerelt páncélvadász változata, a BTR–RD Robot, valamint egy légvédelmi változat, a BTR–ZD. Ezeken túl számos speciális jármű alvázaként is felhasználták. A BTR–D-t alapként használva készült műszaki-mentő jármű, tüzérségi tűzvezető jármű, parancsnoki jármű, és egyebek mellett önjáró aknavető is.
A Szovjet Hadsereg légideszant-csapatainál hadosztályonként 69 darabot rendszeresítettek. Emellett a légideszant-ezredek páncéltörő ütegeinél 6 BTR–RD változatú jármű üzemelt.
Csak a Szovjetunióban használták, külföldre soha sem exportálták. Harci körülmények között az afganisztáni háborúban vetették be először, ahol a nagy nyilvánosság előtt először volt látható ez a jármű. Később az első és második csecsen háborúban vetették be. Az orosz békefenntartó csapatok használták Boszniában az IFOR, és Koszovóban a KFOR kötelékében. A járművet alkalmazták a posztszovjet térség egyes helyi konfliktusaiban (pl. Dél-Oszétia, Abházia) is, és a kelet-ukrajnai háborúban is szerepet kapott.
1990-ben a Szovjet Hadseregben 769 darab állt rendszerben. A Szovjetunió felbomlása után egyes utódállamoknál szolgálatban maradt és még a 2010-as években is szolgálatban volt. A legtöbb, kb. 700 darab Oroszországban áll rendszerben, Ukrajnában 44 darabot, Üzbegisztánban 50 db-t, Belaruszban 22 db-ot, Azerbajdzsánban 11 db-ot, Moldovában 9 db-ot használtak 2008-as állapot szerint.
A BTR–D konstrukciója a BMD–1-en alapul, így a páncéltest és a berendezések jelentős mértékben megegyeznek. A legfőbb különbség a BTR–D-nél a torony hiánya, így a fegyverzete mindössze két darab 7,62 mm-es PKT géppuskából áll, amelyek a jármű orr részében, annak két szélén egy gömbcsuklós lőrésben helyezkednek el. A géppuskákat a jármű elején helyet foglaló lövész és a parancsnok kezeli. A célzásra és a terep megfigyelésére mindkét géppuskánál egy-egy TNPP–220 figyelőműszer áll rendelkezésre, amely a géppuskával együtt mozgatható. A géppuskák lőszer javadalmazása egyenként ezer darab.
Az ABT–101 alumíniumötvözetből készített páncéltestet a BMD–1-hez képest 60 cm-el meghosszabbították. Emiatt a futóművet is módosították, a jármű az öt helyett így oldalanként hat futógörgőt kapott, és a láncvezető görgők száma is eggyel növekedett. A jármű középső részén a tetőpáncélt is magasabbra helyezték, ezáltal a deszanttér nagyobb belmagassága a szállított katonák kényelmesebb elhelyezését tette lehetővé. A tetőlemezen két búvónyílást is kialakítottak. A jármű személyzete három fő (parancsnok, vezető és géppuskás lövész), a deszanttérben 10 főt szállíthat. A deszanttér mindkét oldalán, valamint a jármű közepén, a motor fölött elhelyezett deszantajtón lőrést helyeztek el, amelynek a gömbcsuklójába RPK–74 golyószórót lehet rögzíteni. A berendezések, a motor és a hajtómű ugyanazok, mint a BMD–1-nél. A repülőgépből történő ledobásnál az MKSZ–350–09 ejtőernyő-rendszert használják. A jármű An–12, An–22, Il–76, An–124 teherszállító repülőgépeken és Mi–6, Mi–26 helikoptereken szállítható.