"קראו נא את "פקודת החינוך 1932" ותחושו כיצד שלבו לתוכה כהערמה סעיפים־עלוקות, אשר ימצצו את דם התמצית של עצמיותנו" ("דבר", 14 בספטמבר 1934, עמ' 7, "כיצד יחנכנו השלטון").
"אני יכול להתעלק על עלוקה / להתקרצץ על קרציה ולתת לפחם לוהט כוויה" ("אני יכול", הצל וסאבלימינל).
מילה יחידאית במקרא (משלי ל,טו, ראו לעיל). התרגומים הקדומים למקרא, וכן רד"ק ורלב"ג ועוד, פירשו את המילה כמתייחס לתולעת הטפילית.
המילה קיימת בלשונות שמיות אחרות: ארמית התרגום: עֲלוּקָא; ארמית בבלית: עלקא (וגם: ערקא, עקרא, ארקתא; ראה סוקולוף, מילון לארמית בבלית, בערכים הללו). סורית: עֵלֵקתא. ערבית: علقة (קרא: עַלַקַה). השורש علق (על"ק) בערבית עניינו היצמדות והידבקות. באשורית ilḳitu היא סוג של חיה נחותה כלשהי (BDB, ערך עלק). באנציקלופדיה המקראית (ערך עלוקה) משוער ש"שתי בנות" שבמקרא מרמז לשני חלקי פיה של העלוקה, הנצמד ומוצץ את הדם.
ההוראה המושאלת קיימת בעברית החדשה במקביל להוראה מושאלת דומה בכמה שפות אירופאיות, ואפשר שהיא הושפעה מהן.
הוראה (3)
פייטני ימי הביניים, בעקבות חז"ל (ראה להלן) פירשו את המילה המקראית כאחד מכינויי הגיהנם, כנראה על־פי הפסוק שלאחר מכן: ”שְׁאוֹל וְעֹצֶר רָחַם אֶרֶץ לֹא שָׂבְעָה מַּיִם וְאֵשׁ לֹא אָמְרָה הוֹן“ (משלי ל, פסוק טז), ושאול היא הגיהנם. בכמה מילונים (כגון אבן שושן) משויכת הוראה זו ללשון חז"ל, אך חז"ל לא אמרו זאת במפורש, וזוהי פרשנות מאוחרת בדבריהם. בתלמוד נאמר רק כך: ”לעלוקה שתי בנות הב הב - מאי הב הב? ... איכא דאמרי (יש אומרים) אמר רב חסדא אמר מר עוקבא, קול גיהנם צועקת ואומרת: הביאו לי שתי בנות שצועקות ואומרות בעולם הזה: הבא! הבא!“ (בבלי, מסכת עבודה זרה – דף יז, עמוד א). בלשון חז"ל קיימת המילה במשמעות תולעת טפילית, כמצוטט לעיל, בהוראה (1).
הוראה (4)
במילון בן יהודה מתפרש השם, כאמור לעיל, במובן של ברייה דמונית, וכן משערים במילון BDB שבו נכתב "perhaps Aramaic loan-word, vampyre-like demon"; ושמא יש לסייע לו מן המילה הארמית "עקרתא" הנמצאת בקערות השבעה מאגיות בבבל, ופירושה מין שד (ראה סוקולוף, מילון לארמית בבלית, ערך עקרותא #2).
פרשנים מפרשים
רס"ג ור' יונה אבן ג'נאח פירשו את המילה המקראית "עלוקה" במובן של אבדון ובליה, על פי ההקשר או בעקבות חז"ל.
המיוחס לראב"ע על ספר משלי מפרש את המילה בסירוס אותיות, כמו עקולה, עיוות (צוטטו בידי מילון בן יהודה).
רבנו תם (תוספות עבודה זרה יז ע"א ד"ה לעלוקה, תוספות עירובין יט ע"א ד"ה והאיכא תפתה) פירש ש"עלוקה" בפסוק הוא שם של חכם, כלומר המשל "שְׁתֵּי בָנוֹת הַב הַב, שָׁלוֹשׁ הֵנָּה לֹא תִשְׂבַּעְנָה, אַרְבַּע לֹא אָמְרוּ הוֹן" נאמר בידי החכם "עלוקה" (אפשרות זו הובאה גם ב-BDB, וכן כתב גרינץ, 'משלי עלוקה', תרביץ כח [תשי"ט], עמ' 135-137). ואפשר שנקרא החכם על שם החיה (ראה דעת מקרא על אתר, הערה 1).