Loading AI tools
היסטוריון ומחנך ישראלי, פרופסור במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן מוויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית
יצחק קונפורטי (נולד בנובמבר 1961) הוא היסטוריון ומחנך ישראלי, פרופסור במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. תחומי התמחותו הם לאומיות יהודית, ציונות, היסטוריה וזיכרון ציוני, ההיסטוריוגרפיה הציונית, האוטופיה הציונית, האנטישמיות המודרנית.
יצחק קונפורטי נולד בישראל. שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובבית הספר למ"כים (1980–1984), והוא רב-סרן בדימוס. למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית חינוך והיסטוריה של עם ישראל, ולתארים שני ושלישי באוניברסיטת בר-אילן. במהלך לימודי התואר השני שימש בהוראה בבית ספר תיכון ובמכללת בית ברל. בתחילת הדוקטורט התגורר במשך שנה בבוסטון והמשיך את מחקרו באוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו, 'היסטוריוגרפיה וזיכרון ציוני', בהנחיית משה רוסמן, אושרה בציון מעולה ב־2003. לימד באוניברסיטה העברית, במכללת אשקלון ומכללת הגליל המערבי. בשנת 2005 היה חוקר אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת אוקספורד. היה חוקר אורח באוניברסיטת ניו יורק, עמית במרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק, עמית מחקר במרכז כ"ץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, וחוקר אורח במרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת ברנדייס.
קונפורטי הוא חבר הנהלת האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies), ופעיל באגודות מחקר בישראל ובעולם, ובהן האגודה לחקר הלאומיות והאתניות (ASEN), האגודה למדעי היהדות (AJS), האיגוד העולמי למדעי היהדות, והאיגוד האירופי למדעי היהדות (EAJS). לימד בבתי הספר התיכוניים הממלכתיים ובמכללות לחינוך. כהיסטוריון של החינוך הוא חקר את הוראת ההיסטוריה בישראל. כיהן בוועדה המייעצת ללימודי ההיסטוריה בבתי הספר הדתיים במשרד החינוך.
נשוי להילה ומתגורר בפתח תקווה.
עבודת המ"א שלו בחנה את יחסם של היסטוריונים יהודים אל תופעת האנטישמיות המודרנית. שני פרקים מן העבודה ראו אור בכתבי העת "גשר" ו"ילקוט מורשת", והם נלמדו במסגרת הקורס על האנטישמיות המודרנית של האוניברסיטה הפתוחה.
ההיסטוריוגרפיה הישראלית עברה שינוי וטלטלה מאז שנות השמונים של המאה העשרים עם הופעתם של "היסטוריונים חדשים" וראשיתה של היסטוריוגרפיה פוסט ציונית. תמונת המחקר ביחס להיסטוריה של התנועה הציונית וההיסטוריה של העם היהודי הועמדה בפני ביקורת - אידאולוגית ומדעית. על רקע זה בחן קונפורטי את התנועה הציונית ואת פועלם של ההיסטוריונים הציוניים כמו בן-ציון דינור, יצחק בער, גרשם שלום, יעקב כ"ץ, חיים הלל בן-ששון ושמואל אטינגר ואת השפעתם על החינוך הציוני. במאמרו 'שאלת האובייקטיביות וההיסטוריונים הציוניים' שהתפרסם בכתב העת ציון (2003) הוא הצביע על תרומתם המדעית של האישים שהניחו את היסודות לחקר ההיסטוריה היהודית. במחקריו השונים הוא התעמת עם חוקרים מודרניסטים אשר שללו את הקשר בין הציונות לבין ההיסטוריה היהודית הקדם מודרנית. הגישה בה נקט היא גישה תרבותית בחקר הלאומיות המאזנת בין היות הציונות תנועה לאומית מודרנית לבין היותה חלק מן ההיסטוריה היהודית הקדומה. מחקריו עושים שימוש בתאוריות העכשוויות על חקר הלאומיות המודרנית: הגישה המודרניסטית, פרימורדיאליזם והגישה האתנית סימבולית. בהיסטוריוגרפיה הישראלית העכשווית קונפורטי הוא ממייצגיה הבולטים של הגישה האתנית סמבולית (התרבותית) בחקר הציונות.
חקר ההיסטוריה והזיכרון היה לתחום מחקר מתפתח בשנות התשעים של המאה העשרים בישראל ובעולם המערבי. מרבית מחקריו של קונפורטי עסקו בתחילת דרכו ביחסים בין כתיבת ההיסטוריה לעיצוב הזיכרון הקיבוצי היהודי. גישה זו באה לידי ביטוי במאמריו ובמחקריו הראשונים ובמיוחד בספרו הראשון, "זמן עבר – ההיסטוריוגרפיה הציונית ועיצוב הזיכרון הלאומי" (ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006) ספר זה דן ביחסים שבין הזיכרון הקיבוצי הציוני להיסטוריה היהודית. בתודעה היהודית נתפס העבר היהודי במונחים כמו גלות וגאולה, שואה ותקומה, ימי המקרא והתחייה הלאומית; כל אלה נוצרו מן האתוס הציוני שביסס 'זיכרון שכנגד' לזיכרון היהודי המסורתי. גיבוריו של ספר זה הם היסטוריונים, מחנכים ומנהיגים רוחניים אשר פעלו בארץ ישראל בעיקר מן העשור השני למאה העשרים ותרמו להכרת העבר היהודי. המשותף להיסטוריונים הציוניים הייתה תמיכתם הבלתי מסויגת במפעל הציוני שהלך והתעצם. באיזו מידה תרמו אנשים אלה לעיצוב זיכרון קיבוצי ציוני ועד כמה שאפו לחקור את ההיסטוריה היהודית לשמה במגמה לבסס גוף ידע מדעי המשרת את צורכי העם היהודי בימינו? האם היו 'כוהני הזיכרון' הלאומי או חוקרים מדעיים ומורים מסורים? השאלות הללו התעוררו בעצמה רבה מאז החל הפולמוס שבין היסטוריונים 'חדשים' ל'ישנים', בין 'ציונים' ל'פוסט ציונים'. ספר זה אינו עוסק בפולמוס אלא מציע מבט רחב לשאלות המעסיקות היום את הדיון האקדמי והציבורי בעניין זה. במוקד הספר: הֶקשר צמיחתה של ההיסטוריוגרפיה הציונית, מאפייניה של ההיסטוריוגרפיה הציונית ומידת השפעתה על הזיכרון הקיבוצי. הספר זכה בפרס הכט של אוניברסיטת חיפה לספר המחקר הטוב ביותר בחקר הציונות לשנת 2007, ובפרס איש שלום של יד בן צבי לספר הביכורים הטוב ביותר לשנת תשס"ז.
משנת 2008 הוא פעיל באגודה הבינלאומית לחקר הלאומיות והאתניות, שמייסדה היה פרופ' אנתוני סמית (1939–2016) מאוניברסיטת LSE בלונדון.[1][2] את גישתו בחקר הלאומיות היהודית הוא ביסס בהתאם לאסכולה האתנית-סימבולית בחקר הלאומיות. חוקרים אלה מדגישים את ההיבטים התרבותיים בחקר התנועות הלאומיות ומדינות הלאום.[3] הוא אפיין את הציונות כתנועה לאומית תרבותית בניגוד לגישה המודרניסטית השוללת כל קשר היסטורי ממשי בין הציונות והלאומיות היהודית המודרנית לבין העם היהודי ההיסטורי. בהקשר זה הוא חקר סוגיות תרבותיות של התודעה הציונית כמו עיצובו של "היהודי החדש" ויחסיה של הציונות עם העבר היהודי. מאמרו "היהודי החדש במחשבה הציונית" (בגרסתו האנגלית) זוכה לאלפי צפיות והוא נלמד כמאמר יסוד באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם. בשורה של מאמרים בכתבי עת העוסקים בחקר הלאומיות הוא ביסס את הקשר בין הציונות לבין התרבות היהודית הקדם-מודרנית.
הספר: "עיצוב אומה - המקורות התרבותיים של הציונות", 1882–1948 (יד יצחק בן-צבי, 2019) ספר זה מציע מבט חדש, תרבותי, על ראשיתה של הציונות. הטענה המרכזית של 'עיצוב האומה' היא שיש להבין את הציונות לא רק מנקודת מבט פוליטית אלא גם מנקודת מבט תרבותית. כדי להסביר את צמיחתה של התנועה ואת הצלחתה לכונן מדינת לאום מודרנית יש לבחון את הדרך שבה הבינו פעילי התנועה ומנהיגיה את מציאות חייהם, את עברם ואת עתידם. הציונות נוצרה כחלק מן ההיסטוריה והתרבות היהודית, היא לא 'המציאה אומה' כפי שסבורים חוקרים ישראלים כמו שלמה זנד ואורי רם בעקבות אריק הובסבאום וארנסט גלנר מאידך גיסא, גם הכמיהה הדתית לציון לבדה אינה מסבירה את צמיחתה של הלאומיות היהודית המודרנית.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.