nordisk betegnelse for slave From Wikipedia, the free encyclopedia
Træl er en gammel nordisk betegnelse for slave. Ordet stammer fra oldnordisk þræll, og det tidligere urgermanske stadie rekonstrueres som *thrakhilaz, egentlig "en løber", af roden *threh- "at løbe".[1]
Man kunne blive træl pga. ubetalt gæld, ved at være født af en trælkvinde, som straf eller ved krigsfangenskab. En træl var undergivet sin herre, ligesom herren var ansvarlig for lovbrud begået af trællen.[2] Trældom var arvelig: var forældre trælle, blev børnene det også.
Vikingerne tog på vikingetogterne fanger, som i stort omfang blev gjort til trælle. Trællen gik med en halsring af metal. Ved ceremonien, når herren satte ham fri, blev halsringen fjernet, og han var frjáls (= fri-hals, med halsen fri) som er ophav til det kristne begreb "frelse".[3] Ved den anledning afholdt trællen et frelsesøl,[4] hvor han også betalte løsesummen, kaldt halslausn dvs. "halsløsning".[5] Som frigiven måtte han dog overholde visse forpligtelser for ikke at falde tilbage i trældom. Forholdet blev kaldt tyrmsel og gjaldt også trællens børn.[6]
I de ældste nordiske landskabslove opfattes trællen som løsøre og dermed uden retsstatus. Han kunne hverken eje jord, føre sag, vidne eller aflægge ed, og han tilhørte sin husbond, som kunne købe og sælge ham og hans familie. Trællehold hævede en families sociale anseelse. Ud fra de mange lovbestemmelser om træller og løsinge (dvs. frigivne), må trællehold have været en betydelig faktor i 1000-tallets samfundsøkonomi. Norsk lov skelnede dog mellem udenlandske trælle, og trælle født i Norge. Indenlandske frie mænd kunne risikere at blive skuldarmenn, dvs. trælle, fordi de ikke havde kunnet betale, hvad de skyldte; i bogstaveligste forstand "gældsslaver".[7]
Erling Skjalgsson på Sola havde altid 30 trælle; han pålagde dem et dagsværk, men gav dem ellers tid og lov til — som hver ville — at arbejde i skumringen eller om natten. Han gav dem markjord til opdyrkning; afgrøden solgte de til egen fortjeneste. Han fastsatte for hver af dem deres værdi og løsesum, så mange købte sig fri efter det første halvår eller det andet; og alle, der var driftige, løskøbte sig inden tre år.[8]
Da kongens lov ikke omfattede trællene, kunne de sættes til at udføre tvivlsomme ærinder på andres vegne. Da den norske stormand Asbjørn Sigurdsson Selsbane sejlede sydpå for at købe ekstra korn af sin morbror Erling Skjalgsson i et år med misvækst, fik han først afslag, fordi kong Olav den hellige havde indført forbud mod korneksport fra Vestlandet pga. den dårlige avling. Men så omgik Erling forbuddet ved at lade nevøen købe korn, som Erlings trælle havde dyrket. Et forbud rettet mod frie bønder omfattede ikke deres trælle.[9]
Domesday Book fra 1086 opgiver, at 9 % af den totale engelske befolkning var trælle. I tidlig middelalder blev præsterne ofte rekrutteret blandt trællene. Som Gulatingsloven (loven for Vestlandet) fra første halvdel af 1100-tallet udtrykker det: Hvis præsterne bryder biskoppens påbud, skal de bøde, for "præsterne skal styres med hug"; en formulering, som ellers blev benyttet om trælle. Men i løbet af det første århundrede efter kristendommens indførelse i Norge gik præsterne gradvis over til at blive respekterede samfundsmedlemmer, som tilmed kunne gifte sig ind i ansete familier.[10]
I løbet af den tidlige middelalder skete der en langsom afvikling af trælleforholdet. I biskop Absalons testamente fra 1201 hører vi om, at han gav sine trælle friheden: "Eskil badesvend skænkede han friheden. Ligeledes de kvinder, som Niels staller har indtaget fra frihed til trældom, skal, hvor de end findes, have skænket friheden med deres børn. Den kvinde, som var indtaget fra Bjäre herred i Skåne, gav han friheden tilbage tilligemed hendes børn." [11]
I 1200-tallet havde det mere organiserede hoveri overtaget.
I Rigs vandring fra nordisk mytologi findes beretningen om Træl, søn af Edda og Heimdal. Han tager sig Thir til hustru, og de bliver sammen ophav til trællenes æt.