From Wikipedia, the free encyclopedia
Slumkvarterer eller slum opstår, når et større antal bygninger samlet i et område ikke bliver vedligeholdt og forfalder eller udsættes for hærværk. Grunden til, at dette sker, kan være, at en eller flere boligejere har købt bygninger i spekulationsøjemed og derfor ikke vil afsætte penge til vedligehold[1] eller på grund af bosattes eller udefra kommendes hærværk eller tyveri af værdifulde genstande.
I Den Danske Ordbog defineres slum som: "overbefolket område, især i en storby, hvor fattige mennesker bor i forfaldne huse af dårlige materialer og med ringe sanitære forhold".[2]
I ulande ser man også slumkvarterer og -byer, der er opstået på bar mark, når folk er migreret fra land til by og har bygget boliger af forhåndenværende materialer. Nairobi-forstaden Kibera er en sådan slumby.
Forslumring har karakter af en fysisk såvel som en social proces.
Den fysiske forslumring indtræder ved manglende interesse i vedligeholdelse af bygninger og kan forværres ved en stadig forringelse af de sundhedsmæssige levevilkår, der kan give grobund for kroniske sygdomme og sundhedsskader, større tilbøjelighed til selvmord og druk- eller narkotikaproblemer – en udvikling, der forværres ved manglende evne til at leve hygiejnisk og ernæringsrigtigt[3].
Den sociale forslumring er et forløb, hvor en løbende udskiftning af et områdes indbyggere får præg af en nedadgående spiral, idet folk med godt arbejde, høje indkomster og virketrang (også i en social sammenhæng) flytter væk[4], mens folk med sociale problemer – ikke mindst "multisociale problemfamilier" (arbejdsløshed, druk- eller narkoproblemer, erfaringer fra en kriminel tilværelse, enlige forældre med børn) – i stigende grad enten selv flytter til eller tvangsindflyttes af offentlige myndigheder: man taler om "normaliseringsprocesser", hvor mistillid og angst fører til gensidig overvågning og social kontrol. Virkningen heraf er isolation, udstødning og dannelser af mere eller mindre voldelige og/eller provokerende grupper[5]. Udviklingen forstærkes, hvis og når der opstår udtalte (eller uudtalte) modsætninger blandt beboerne i et sådant boligområde[4].
Slumudviklingen gives de bedste begyndelsesbetingelser, hvis boligområdet har et væsentlig indslag af boliger tilpassede social dårligt stillede samfundsgrupper[6]. Det fremmes i tilfælde af høj arbejdsløshed, hvis der bevidst ophobes unge med familieproblemer, tidligere kriminelle og udlændinge med en mere eller mindre kriminel baggrund[7].
Forslumringens anden fase indtræder, når den bliver synlig og fremtrædende i gadebilledet. Den når sin fulde blomstring, når det øvrige samfund overlader slumområdet til sin egen skæbne, og fx ordensmagten ikke længere udøver sin virksomhed i området. Dette kan ske, når de tomme bygninger bliver udsat for slumstormere og besættere, som indtager husene og finder anvendelse for dem uden lov og ret.
I værste fald kan ikke blot et bykvarter, men en hel by blive ramt af forslumring og håbløshed. Dette var blandt andet tilfældet i den engelske by Liverpool i 1970-erne[8]. Tilsvarende processer prægede Indre Nørrebro inden byfornyelsen satte ind og truede en overgang "Fristaden Christiania" med selvudslettelse[9].
Virkemidlerne mod forslumring er: