Vølvens spådom
eddadigt / From Wikipedia, the free encyclopedia
"Vølvens spådom" (norrønt Vǫluspá eller Vǫluspǫ́) er det første digt i tekstsamlingen Ældre Edda. Digtet er udformet som en monolog og er en kosmologisk myte, der fortæller om både verdens skabelse, undergang og genskabelse. Fortælleren er en vølve, og tilhøreren er Odin. Vølven "sidder ude", hvad der betyder, at hun er i ekstase. [1] Forfatteren til "Vølvens spådom" er ukendt; det antages, at det er skrevet enten i Norge eller på Island i slutningen af 900-tallet, det vil sige i brydningstiden mellem hedenskab og kristendom, men dateringen er stadig usikker.[2] Det regnes som en af de vigtigste kilder til nordisk mytologi og kosmologi. Det har været en vigtigt kilde for Snorre Sturlasons Yngre Edda og er derfra i en vis forstand gået hen og blevet den 'autoriserede' version, selv om der i andre kilder fortælles andre og til dels modstridende historier.[kilde mangler] Muligvis er der tale om en skjald, der er påvirket af kristendommen, idet den norrøne religion hos ham har en etisk holdning, der ikke findes i andre eddadigte. [3]
For alternative betydninger, se Vølvens spådom (flertydig). (Se også artikler, som begynder med Vølvens spådom)
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e2/Faroe_stamp_428_The_Prophet.jpg/220px-Faroe_stamp_428_The_Prophet.jpg)
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7f/Odin_og_V%C3%B6lven_by_Fr%C3%B8lich.jpg/640px-Odin_og_V%C3%B6lven_by_Fr%C3%B8lich.jpg)