From Wikipedia, the free encyclopedia
Lofoten med ca. 24.500 indb. og et areal på 1227 km² er en norsk øgruppe i det nordlige Atlanterhav. Hovederhvervet er fiskeri.
Lofoten hedder på nordsamisk Lofuohta eller Váhki. Lofoten betyder „losfod“ fra „ló“, vestnordisk for los, og „foten“, foden (næs). Lofot var det oprindelige navn for øen Vestvågøy. Distriktet består af de seks kommuner Vågan, Vestvågøy, Flakstad, Moskenes, Værøy og Røst. Administrativt hører Lofoten til Fylket (amt) Nordland. Den største og eneste by er Svolvær på Austvågøy. Lofoten er kendt for en særegen natur med fjelde og tinder, hav, strande og store, uberørte landområder. Den traditionelle hovedernæring er fiskeri, men turismen har efterhånden fået en større betydning.
Lofoten er kendt for sit fiskeri. Om sommeren mest sej, og om efteråret sild. Men det største fiskeri er torskefangsten fra januar til april. I Lofotens fiskerivirksomheder saltes torsken, tørres, fryses eller bearbejdes til konserves.
De første mennesker kom til Lofoten for ca. 6000 år siden. Stenalderfolket levede af fiskeri og fangst i et område med gode levevilkår. Fund viser at de brugte fiskekroge af ben og horn. Hele Lofoten var dengang dækket af store fyr og birkeskove. Her var det hjort, bjørn, vilde rensdyr, los og bæver, og havet ydede fisk, sæl og hval.
Men det er sæsonfiskeriet efter torsk, der begyndte i vikingetiden, som har haft størst betydning for udviklingen i Lofoten. Naturen er sådan indrettet at der hvert år fra januar til april kommer store mængder skrei (norsk-arktisk torsk) fra nord til havområderne omkring Lofoten for at gyde. Sagaen beretter, at kong Øystein i begyndelsen af 1100-tallet bestemte, at der skulle bygges rorbuer. Der opstod efterhånden flere bosteder med høvdingegårde. De store fiskeforekomster gav også grundlaget for et af Nordnorges største høvdingsæder i Borg på den nordlige del af Vestvågøy.
Ved Kabelvåg finder man beliggenheden for Nordnorges eneste bydannelse i middelalderen. Fra begyndelsen af det 14. århundrede beherskede norske og tyske købmænd fra Bergen handelen med fisk. Dette var begyndelsen til en 600 år lang økonomisk dominans.
De gydende torsk kom i så store mængder at der var mere end rigeligt til befolkningen i Lofoten. De lokale beboere drev foruden fiskeri også små landbrug. Tusinder af tilrejsende fiskere kom derfor i sæsonen fra hele Nordnorge for at deltage i Lofotfiskeriet. De måtte sejle og ro over store afstande i åbne både, ofte blev de traditionelle nordlandsbåde brugt. I fiskeværene lejede de rorbuer til at bo i, og her kunne de få solgt deres fangst. Rorbuerne blev udlejet af værejerne, også kaldt "nessekonger". De var grundejere og havde eneret på at drive handel, købe fiskene og udføre tørringen af dem. Loven af 1857 om et frit hav og et frit fiskeri under offentlig kontrol gjorde at fiskevær-ejere fik mindre magt, men sikrede deres totale magt over fiskeværet. Efterhånden kom dampskibene, de behøvede større havne og handelen tog nye veje. Fra 1860erne kom de store sildestimer som skabte grundlaget for velstand og tilflytning. Værejernes storhedstid var fra begyndelsen af 1800-tallet og til omkring 1970. Efterhånden fik fiskerne motorer i bådene, det gjorde dem mere mobile, og kunne dermed lettere flytte fra det ene fiskevær til det andet og fiskevær-ejerne mistede deres indflydelse.
Hovedøerne er fra nord mod sydvest:
Lofoten består af mere end 50 procent paleo-proterozoisk grundfjeld fra 1 870 – 1 790 millioner år før hvor tid. De magmatiske bjergarter mange steder i Lofoten og Vesterålen størknede hurtigt, i løbet af de 10 millioner år frem til 1 790 millioner år siden, og er omtrent lige gamle som bjergarterne i Vest-Troms. Masserne stammer fra kappen, og magmaen strømmer opover og blander sig delvist med det arkæiske grundfjeld, og størkner allerede dybt nede i jordskorpen. De almindeligste bjergarter i denne struktur er mangerit og charnoctit, for eksempel rundt om sundet Raftsund og nedover Austvågøy. Mellem grundfjeldsstrukturene finder vi på lavslettene på Vestvågøy og Austvågøy også betydelige indslag af paleo-proterozoisk glimmergnejs som er 1 870 – 1 770 millioner år gamle, men måske indtil 2 100 millioner år. Disse strukturer består også af carbon og marmor, med indslag af jern, kvarts og mørk brungul feldspat.
Mod vest på Moskenesøya finder vi også et endnu ældre, arkæisk grundfjeldsskjold af indtil 2 500 millioner års alder, bestående for det meste af gnejs og migmatit. Udover Lofoten er arkæisk grundfjeld almindelig på Hinnøya i øst og i Vesterålen i nord. Mange af formationerne har fået senere forkastninger og stræk. Desuden er fjeldene stærkt eroderet.
I havet ud for Lofoten og Vesterålen er derimod grundfjeldet på havbunden dækket af yngre sedimenter.
Lofoten ligger cirka 100 til 300 km nord for polarkredsen i Atlanterhavet, adskilt fra fastlandet af havområdet Vestfjord. Området ligger mellem den 67. og 68. breddegrad og grænser sig mod nordøst af sundet Raftsund fra den mere mod nord beliggende region og øgruppe Vesterålen. De største øer er forbundet med broer eller tunneller. På øen Austvågøy, tilhører den sydlige del Lofoten, den nordøstlige del til kommunen Hadsel som tilhører Vesterålen. Også den sydvestlige spids af øen Hinnøya gælder som en del af Lofoten, fordi den tidligere kun kunne nås med båd fra Svolvær.
Den nordlige udløber af Golfstrømmen sørger for et relativt mildt klima i Lofoten. Ekstremtemperaturer og nedbør (1961–1990)
Værdi | jan. | feb. | mar. | apr. | maj | jun. | jul. | aug. | sept. | okt. | nov. | dec. |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Højeste målte temperatur (°C) | 9,0 | 8,5 | 8,6 | 15,0 | 21,8 | 30,4 | 29,8 | 26,9 | 22,1 | 16,4 | 11,6 | 11,2 |
Laveste målte temperatur (°C) | −12,7 | −15,1 | −12,3 | −8,5 | −3,4 | −1,2 | 3,7 | 3,9 | −1,4 | −4,5 | −10,7 | −15,1 |
Nedbør (mm) | 69 | 53 | 54 | 47 | 39 | 42 | 57 | 60 | 86 | 117 | 87 | 91 |
Hovedvejen Europavej E10 begynder i Å og fører efter 170 km til færgehavnen Fiskebøl , hvor der går en færge til Melbu på øen Hadseløya. Fra Fiskebøl går E10 videre gennem en tunnel og broer over til det norske fastland.
Lofoten har overvejende asfaltveje. Der er ikke så store afstande, længden fra Fiskebøl til Å, langs med E10, er cirka 161 kilometer. Der er ti tunneler, med en samlet længde på 7,5 kilometer. Der er busforbindelser til Vesterålen og Bodø/Fauske med tilslutning til tog i Bodø.
Den 1. december 2007 blev fastlandforbindelsen – Lofast – åbnet, som fører fra Fiskebøl over øen Hinnøya til Gullesfjordbottn inderst Gullesfjorden. Dermed er Lofoten for første gang i sin historie forbundet over en landforbindelse med fastlandet.
Hurtigrutens skibe lægger til på Lofoten i Stamsund og Svolvær. Fra Svolvær til Skutvik sejler en bilfærge, som forbinder Lofoten med hovedvejen Europavej E6. En anden vigtig færgeforbindelse er bilfærgen fra Moskenes til Bodø. Mellem Svolvær og Bodø er der en hurtigbådssforbindelse.
Vesterålen kan nås via en bilfærge fra Fiskebøl til Melbu.
Lofoten har tre flyvepladser, ved Svolvær, Leknes og på øen Røst. derudover er der en helikopterlandingsplads på øen Værøy. Alle flyvepladser beflyves flere gange daglig fra Bodø. Siden april 2017 har der en gang om ugen været direkte flyforbindelser fra Oslo til Svolvær og Leknes. Flyvetiden varer cirka 2,5 time. Lufthavnen Harstad/Narvik, som er forbundet med øgruppen over hovedvejen E10, tilbyder dagligt flere flyvninger til Oslo.
![]() |
Wikimedia Commons har medier relateret til: |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.