From Wikipedia, the free encyclopedia
Francisco Suárez (født 5. januar 1548, død 25. september 1617) var en spansk, jesuitisk, katolsk præst, filosof og teolog, en af de ledende figurer i Salamanca-skolen, og anses generelt for at være en af de største skolastikere efter Thomas Aquinas. Hans arbejde markerer skolastikkens overgang fra dens renæssanceperiode til barokken. Han har påvirket tænkere som Leibniz, Hugo Grotius, Pufendorf, Schopenhauer og Heidegger.[1]
Francisco Suárez Vestlig filosofi Renæssancen | |
---|---|
![]() | |
Personlig information | |
Født | 5. januar 1548 Granada, Spanien ![]() |
Død | 25. september 1617 (69 år) Lissabon, Portugal ![]() |
Uddannelse og virke | |
Uddannelsessted | Universidad de Salamanca ![]() |
Elev af | Alonso Rodriguez, Martín Gutiérrez ![]() |
Beskæftigelse | Teolog, universitetsunderviser, jurist, katolsk præst, filosof ![]() |
Arbejdsgiver | Universidad de Salamanca, Universitetet i Coimbra ![]() |
Skole/tradition | Skolastik |
Påvirket af | Thomas Aquinas, Duns Scotus og middelalderens skolastik; Aristoteles, Avicenna |
Har påvirket | Rene Descartes, Leibniz, Christian Wolff, Hugo Grotius, Martin Heidegger, Mário Ferreira dos Santos |
Information med symbolet ![]() |
Efter tre års indledende studier fra han var 10 til 13 blev Suárez i 1561 indskrevet på Salamanca Unitersitet og studerede jura. I 1564, som sekstenårig, indtrådte Suárez i jesuitterordenen i Salamanca. I oktober 1561 begyndte han at studere teologi i Salamanca. Han virkede ikke som en lovende studerende på det tidspunkt; han opgav næsten sine studier efter han dumpede til indgangseksamen to gange. Efter at have bestået i tredje forsøg ændrede det sig.
I 1570, da han var færdiguddannet, begyndte Suárez at undervise i filosofi, først i Salamanca som skolastisk tutor, og bagefter som professor på det jesuitiske kollegi i Segovia. Han blev ordineret i marts 1572 i Segovia. Han fortsatte med at undervise i filosofi i Segovia, indtil han i september 1574 flyttede til det jesuitiske kollegie i Valladolid for at undervise i teologi. hvilket blev det, han underviste i resten af sit liv på forskellige steder: Avila (1575), Segovia (1575), Valladolid (1576) Rom (1580–85), Alcalá (1585–92) og Salamanca (1592–97). I 1597 flyttede han til Coimbra i Portugal, der på det tidspunkt var forenet med Spanien under Filip 2. af Spanien. Han blev den vigtigste teolog på universitet i Coimbra, hvor han blev til sin død i 1616.
Han skrev om mange emner, og hans samlede værker (på latin fylder 26 bind. Suárez værker omfatter afhandlinger om jura, forholdet mellem kirke og stat, metafysik og teologi. Han anses for at være en af ophavsmændene til international ret. Hans Disputationes metaphysicae (Metaphysical Disputations) blev meget læst i Europa i det 16. århundrede og anses for at være hans hovedværk.
I sin tid ansås Suárez for at være den største nulevende filosof og teolog og fik øgenavnet Doctor Eximius et Pius ("Usædvanlig og from doktor"); Pave Gregor 13. overværede hans første forelæsning i Rom. Pave Paul 5. opfordrede ham til at modgå Jakob 1. af England og ønskede at beholde ham i Rom for at lære af hans viden. Filip 2. af Spanien sendte ham til Coimbra Universitet for at give det prestige.
Efter hans død i Portugal (i enten Lissabon eller Coimbra voksede hans ry, og han påvirkede direkte filosoffer som Hugo Grotius, René Descartes, John Norris, og Leibniz.
I 1679 fordømte Pave Innocens 10. offentligt 64 kasuistiske teser, der hovedsageligt stammede fra Escobar, Suárez og andre, mest jesuitiske, teologer som propositiones laxorum moralistarum og forbød alle at undervise i det under trussel af ekskommunikation.[2]
Han vigtigste filosofiske arbejde var i metafysik og retsfilosofi. Suárez er en af thomismens fornemste repræsentanter. Han var tilhænger af en moderat form for thomisme og udviklede sin mytafysik som en systematisk undersøgelse.
For Suárez var metafysiken en videnskab, der havde realessenser [og eksistens] som sin genstand; den handlede mest om virkelige snarere end begrebslige genstande, og om den immaterielle virkelighed snarere end den materielle. Han hævdede (som tidligere skolastikere), at essens og eksistens er det samme for gud (de det ontologiske gudsbevis, men var uenig med Aquinas og andre i, at endelige væseners essens og eksistens er distinkte. Han argumenterede fo,r at de kun er begrebsligt distinkte; i stedet for, at de virkeligt kan adskilles, kan de kun adskilles logisk.
I det svære emne om universalieer forsøgte han at holde en mellemkurs mellem Duns Scotus begrebsrealisme og William af Ockhams nominalisme. Hans synspunkt er lidt tættere på nominalismen end Aquinas'.[3] Han klassificeres til tider som en moderat nominalist, men det, at han er fortaler for objektiv præcision (praecisio obiectiva) sætter ham sammen med de mderate begrebsrealister. Den eneste rigtige enhed i verden er individet; at hævde, at det universelle eksisterer uafhængigt af inviderne ex parte rei ville være at reducere invivider til accidenter af en udelelig form. Suárez fastholder, at selvom Sokrates' menneskelighed ikke er anderledes end Platons, så konstituerer de ikke realiter den selv samme menneskelighed; der er lige så mange "formale enheder" (i dette tilfælde menneskeheder), som der er individer, og disse individer konsituerer ikke en faktuel, men kun en essentiel eller ideal enhed.("Sådan at mange individer, der siges at have samme natur, er således: Kun gennem intellektets operationer, og ikke gennem en substans eller en tingenes essens, der forener dem."[4] Den formale enhed er dog ikke et arbitrært bevidsthedsprodukt, men findes "i tingens natur, forud (ontologisk) for enhver operation af intellektet."[5]
Hans metafysiske arbejde, hvor han bestræbte sig ihærdigt på systematisering, er en sand historie af middelalderlig tænkning, idet han kombinerer de tre store skoler: Thomisme, Scotisme og nominalisme. Han er også en dybsindig kommentator af arabiske eller højmiddelalderlige arbejder. Han dannede skole, der kaldes Suarisme or Suarezianisme, hvor de vigtigste teser af
I Disputationes Metaphysicae (1597) leverede Suárez en vigtig undersøgelse af væren og dens inddelinger, der påvirkede den efterfølgende katolske teologi. I bogens anden del, disputations 28-53, angiver Suárez distinktionerne mellem ens infinitum (gud) ogens finitum (skabte væsener). Værens første distinktion er den mellem ens infinitum ogens finitum. I stedet for at dele væren i uendelig og endelig, kan den også deles i ens a se ogens ab alio, dvs. væren der er er i sig selv. og væren der er fra noget andet. En anden distinktion svarer til denne; ens necessarium ogens contingens dvs. det nødvendigt værende og det kontingent værende. Endnu en formulering af distinktionen er mellem ens per essentiam ogens per participationem, altså mellem værender der eksisterer i kraft af deres essens, og værender der kun eksisterer, idet de participerer i et værende, der eksisterer i sig selv. En yderligere distinktion er mellem ens increatum og ens creatum, dvs. uskabt og skabt væren. En sidste distinktion er den mellem væren som actus purus og væren som ens potentiale, dvs. væren som ren aktualitet og væren som et potentielt værende. Suárez mente, at den første klassifikation af det værende i ens infinitum og ens finitumvar den mest grundlæggende, og de andre klassifikationer bliver set ud fra denne. I den sidste disputation (nummer 54) taler Suárez omentia rationis (fornuftsvæsener), som er umulige intentionelle objekter, dvs. objekter der er skabt af vores bevidtsheder, men som ikke kan eksistere i den aktuelle virkelighed.[7]
{{cite encyclopedia}}
: Tjek |url=
(hjælp)