From Wikipedia, the free encyclopedia
Kolektivní inteligence je jevem pozorovatelným v přírodě i kultuře a zároveň rozvíjejícím se interdisciplinárním oborem zasahujícím do mnoha oblastí lidské společnosti od informačních technologií či ekonomie přes vzdělávání až po politiku. Definice pojmu kolektivní inteligence se obvykle liší dle zaměření jejich autorů, nicméně lze nalézt i obecnější definice. Například: „Kolektivní inteligence je jakákoliv forma inteligence, která vzniká v rámci – případně je schopností či charakteristikou – skupin a dalších kolektivních živých systémů.“[1]
Pokud se hovoří o kolektivní inteligenci coby teoretickém a praktickém oboru, je možné ho popsat jako úsilí nacházet způsoby, jakými dosahovat inteligentnějšího (či někdy také moudřejšího) jednání v rámci menších či větších skupin lidí a zároveň dosahovat inteligentnějších výsledků. Příkladem praxe v oboru kolektivní inteligence může být nastavování pravidel a procesů na encyklopedii Wikipedia, jehož cílem je z Wikipedie vytvořit vysoce kvalitní a hodnověrný zdroj encyklopedických informací na jakékoliv téma.[2] Jiným příkladem mohou být aktivity v oblasti tzv. participativní demokracie, kde se za pomoci různých metod a specializovaných online platforem občané mohou zapojovat do diskuzí a rozhodovacích procesů o konkrétních politických problémech. Cílem takto konstruované kolektivní inteligence je vytvářet politická rozhodnutí, se kterými se ztotožňuje co největší část občanské společnosti a která mohou být díky zpracování mnoha odlišných pohledů také moudřejší.[3]
Pojem kolektivní inteligence byl pravděpodobně poprvé používán někdy mezi desátým a dvanáctým stoletím linií perských a židovských myslitelů – jako byl Al-Fárábí či Ibn Sína – působících v rámci islámské komunity. Tito myslitelé kolektivní inteligenci ztotožňovali s transcendentní s božskou inteligencí, pojatou po vzoru Aristotelovy filosofie jako tzv. činný intelekt, jenž bez ustání reflektuje sebe sama a stojí v pozici prvotního hybatele inspirujícího věčný pohyb vesmíru. Božská kolektivní inteligence byla přístupná celému lidstvu, nicméně míra přístupnosti k této inteligenci, čili míra schopnosti přiblížit se svým myšlením Bohu, nebyla pro všechny členy společnosti rovná. Nejvyššího poznání dosahovali proroci, kteří s transcendentní kolektivní inteligencí měli přímý kontakt a viděli tak božskou pravdu přímo, nižšího poznání dosahovali intelektuálové jako filosofové či právníci a nejnižšího pak ti, kteří se oddávali zejména materiálním zálibám. Pojetí míry přístupnosti ke kolektivnímu intelektu mělo pro perské myslitele následně i dopad na představu o správném společenském uspořádání. A tak ti, kteří měli ke kolektivnímu intelektu nejblíže, stáli na vrcholu a ti kteří od něj byli nejdále, zůstávali na spodních žebříčcích tehdejší víceméně statické společnosti strukturované a sjednocované božským kolektivním intelektem.[4]
Nakolik je známo, pojem kolektivní inteligence se začal znovu objevovat až s příchodem moderní doby, zhruba od 19. století, kdy ho v různých kontextech čas od času užívali intelektuálové rozmanitého zaměření, a to například pro označení akcelerace vývoje poznání v medicíně či obecně pro vědu coby kolektivní úsilí.[5] Vzhledem k výrazně proměněnému pohledu na svět moderního člověka, bylo jejich pojetí kolektivní inteligence velmi odlišné od pojetí, jež ztělesňovali středověcí náboženští myslitelé. Moderní člověk sama sebe již nechápal jako v zásadě neměnného “božího služebníka”, ale chápal se v první řadě jako aktivní individualita, která se ve větší či menší míře podílí na dynamice pokroku ve světě vědy, techniky, umění a politiky. Jednoduše řečeno, v předmoderní době vládnoucí svaté Písmo stanovující nutný řád moderní člověk nahradil celkem své kultury, ve kterém se mu neustále rozšiřoval horizont možností. Kolektivní intelekt či kolektivní inteligence proto pro člověka již nemohla být něčím transcendentním, k čemu by musel přistupovat a co by ho určovalo, ale stala se něčím, co se objevuje, vzniká, či se konstruuje v kulturním rámci mezi tvořivými jedinci.[6]
Vzhledem k narůstající komplikovanosti společnosti, nutnosti nacházet nové efektivní modely organizace a principy vazebnosti kultury problematika inteligence kolektivu neustále, i když dlouho velmi skrytě, nabývala na svém významu. To dokládá mimo jiné výrok amerického sociologa 19. století Lestera Frank Warda, který prohlásil, že budoucí vývoj společnosti bude záviset na rozvoji kolektivní inteligence. Také zpětným pohledem na teoretickou práci některých osobností společenských věd 18. a 19. století lze spatřovat pojmy, jež se svým způsobem problému kolektivní inteligence dotýkají. Může za ně být považován například pojem kolektivního vědomí, který používal sociolog Emilé Durkheim pro označení sdílených přesvědčení a hodnot vedoucí k solidaritě ve společnosti, neviditelná ruka trhu ekonoma Adama Smithse či třídní vědomí filosofa Karla Marxe. Za teoretické aktivity blízké dnešním výzkumům kolektivní inteligence je možné považovat také tehdejší výzkumy psychologie davu a myšlení davu.[5]
V první polovině 20. století vznikla vědecko-filosofická evoluční teorie, která později poskytla hluboký ideový základ pro řadu významných osobností a odborníků oboru kolektivní inteligence. Autor této slavné teorie, jezuitský teolog, filosof a biolog Pierre Teilhard de Chardin tvrdil, že evoluce vesmíru je v první řadě evolucí vědomí a vzestupem k vědomí a současný vývoj vede k vyšší formě vědomí, kterou si lze představit jako harmonizované kolektivní vědomí či nadvědomí, jež vede k jedinému konečnému cíli, ke svrchovanému vědomí neboli Bohu. Teilhard člověka nechápal jako oddělenou jednotku vědomí ale jako individualizovaného představitele evoluční vrstvy noosféry (sféry myšlení), jehož údělem je vytvářet velké tělo stále hustšího a jednotnějšího vědomí, neboli velké tělo kolektivní inteligence.[7] Podobné evoluční teorie zastávali také další doboví myslitelé, dnes by se dalo říci duchovní otcové hnutí Nového Věku jako Šrí Aurobindo, Rudolf Steiner či Dane Rudhyar a později slavní vědci jako Gregory Bateson či James Lovelock. Dnes je tato teorie v mnohých podobách rozpracovávána u myslitelů řadících se do oblasti tzv. integrálního myšlení[8].[6]
V první polovině 20. století se začala objevovat také metafora světového mozku, která souvisela s rozvojem oboru informační vědy. Stěžejní postavy v tomto ohledu byly Paul Otlet a jím inspirovaný spisovatel a vizionář H. G. Wells.[6]
Ve druhé polovině 20. století se konceptu kolektivní inteligence ujali vizionáři oboru informačních a komunikačních technologií jako Ted Nelson, Joseph Carl Robnett Licklider či Douglas Engelbart, aby započali práce na projektu globální sítě, tj. dnešního internetu.[9] Ve stejnou dobu začaly vznikat také průkopnické teoretické práce v různých akademických oborech. Nejranější nalezený článek s pojmem kolektivní inteligence přímo ve svém názvu pochází z roku 1971 z pera psychologa Davida Wecheslera. Tento článek odlišoval kolektivní inteligenci od pouhého kolektivního chování. Kolektivní inteligence se dle něj vyznačovala vzájemným obohacením, jehož výsledkem je něco, co by nemohlo být vytvořeno jednotlivci.[5]
Koncem 80. a počátkem 90. let 20. století začaly vznikat různé vizionářské teorie související s obecným rozvojem kolektivní inteligence. Například americký fyzik Peter Russel přišel s filosoficko-kybernetickým proroctvím o globálním mozku, který se má údajně začít uskutečňovat na sklonku milénia díky rozvoji komunikačních technologií v součinnosti s evolucí vědomí. Za další vizionáře podobného ražení lze považovat Joëla de Rosnaye, Kevina Kellyho, Howarda Blooma či Pierra Lévyho.[6]
V 80. letech 20. století se začal projevovat zájem o vytváření kolektivní inteligence při komunikaci tváří v tvář. Za nestora této praxe lze považovat kvantového fyzika Davida Bohma, jenž se v pozdních letech své vědecké kariéry začal věnovat takzvaným „dialogům“, organizovaným setkáváním diskutujících, při kterých byl schopen vytvářet nový druh kolektivní mysli či kolektivního vědomí založeném na společném významu. Podobně jako u Russella zde hrála významnou roli evoluce vědomí, kterou však Bohm chápal jako požadavek proměny ega ve shodě s požadavkem stojícím v jádru velkých duchovních tradic.[10] Bohm svými dialogy položil základy, na nichž později vzniklo celé dialogické hnutí, jež zhruba od 90. let kultivuje umění konverzace do podoby nástroje společenské transformace a intelektuálního pokroku.[6]
V 90. letech 20. století dělal své první kroky projekt World Wide Web, prostor, který, jak říká filosof Pierre Lévy, není pouze platformou pro distribuci a konzumaci informací či interaktivních služeb, ale ve své podstatě je platformou určenou pro konstruování společenského procesu kolektivní inteligence.[11] Proto se hlasitými propagátory kolektivní inteligence v této době staly velké osobnosti internetu jako Tim Berners Lee, John Perry Barlow či Marc Pesce.[9] Tato doba se vyznačovala velkými nadějemi a možno říci také značně nepřiměřeným očekáváním ohledně osvobozujícího potenciálu internetu. Na jednu stranu měli v této době vliv tzv. digitální humanisté a dědicové idejí kontrakulturního hnutí 60. let, mezi které lze řadit například Američany Douglase Rushkoffa, Howarda Rheingolda či Pierra Lévyho, na druhé straně se mnozí vizionáři v oboru informačních a komunikačních technologií pokoušeli smířit ideál kolektivní inteligence s ideologií radikálního individualismu, libertarianismu a neoliberální ekonomikou, věříce, že samotné propojení a koordinace počítači může stačit k tomu, aby vznikla svobodná kolektivně inteligentní společnost, ve které již nebude třeba starých forem politické kontroly a institucí. Tento ideál byl však brzy napadán, nejslavněji v polovině 90. let, kdy byl označen mediálními teoretiky Richardem Barbrookem a Andy Cameronem jako kalifornská ideologie.[6]
Koncem 90. let a během prvních dvou dekád 21. století se pojem kolektivní inteligence začal objevovat napříč mnoha obory. Dle knihy “Handbook of Collective Intelligence“ vydané na Massachusettském technologickém institutu v roce 2015 výzkum kolektivní inteligence přesahuje do oborů jako je informatika, kognitivní vědy, sociologie, politologie, ekonomie, sociální psychologie, antropologie, teorie organizace, právo biologie a síťová věda.[12] K tématu bylo napsáno mnoho knih, po světě fungují výzkumná centra a každoročně se pořádají konference o kolektivní inteligenci. Kolektivní inteligence se coby interdisciplinární obor i společenský fenomén v současnosti rozvíjí jak v souvislosti s rozvojem internetu, tak v souvislosti s postupnou proměnou společenského smýšlení, které někdy bývá označováno jako vznik integrální kultury.[13]
Za dobrý příklad úspěchu kolektivní inteligence na webu je běžně pokládaná encyklopedie Wikipedia, nicméně práce s kolektivní inteligencí je vlastní prakticky všem webovým aplikacím tzv. webu 2.0. S inteligencí kolektivu v jistém smyslu pracují také vyhledávače, když hodnotí webové zdroje podle toho, kolik jiných zdrojů se k nim odkazuje a sledují chování svých uživatelů, čímž zkvalitňují své vyhledávání. Existuje také řada internetových aplikací, které vznikají přímo z vědomého zájmu o rozvoj kolektivní inteligence.[6] Zde jsou některé z nich:
Rozvoj kolektivní inteligence v managementu je obecně spojen s progresivními přístupy v oblasti managementu, které namísto firemní hierarchie a kontroly budují samoorganizované pracovní kolektivy z vnitřně motivovaných pracovníků. Tento typ managementu pravděpodobně dosud nejlépe popsal Frederic Laloux ve své knize Budoucnost organizací Průvodce budováním organizací v 21. století na základě evoluce lidského uvažování z roku 2014.[16] Známý odborník v oblasti managementu Peter Senge již v 90. letech publikoval knihu Pátá disciplína, kde hovořil o „týmovém učení“ v učících se organizacích. V poslední době se proslavila metoda s názvem holakracie, jež byla popsána v knize Briana J. Robertsona Holacracy: The New Management System for a Rapidly Changing World z roku 2015.
Rozvoj kolektivní inteligence v oblasti vzdělávání je spojen především s vývojem internetu a s ním spojené proměny vzdělávacích zvyklostí a metod. Filosof Pierre Lévy už v 90. letech tvrdil, že zažíváme konec starého modelu studijních společenství organizujících se kolem fyzických depozitářů vědění. Vyučující se dle Lévyho má stát animátorem kolektivní inteligence skupin, které jsou mu svěřeny a měl by být spíše asistentem a průvodcem ve vzdělávacím procesu.[17] Podobně americký mediální teoretik Henri Jenkins ve své knize Convergence Culture: Where Old and New Media Collide (2006) kritizoval školy, jež podporují autonomní řešitele a soběstačné studenty, kteří jsou nepřátelští vůči prostředkům kolektivní inteligence. Jak Pierre Lévy, Tak Henri Jenkins[18] hovoří o potřebě zavedení nové gramotnosti.
V Lévyho případě jde o požadavek nových intelektuálních a morálních schopnosti, který by si měl přivlastnit každý, aby v nové kultuře vybudované na digitálním médiu přežil. Jeho představa je taková, že nové generaci stačí, aby si osvojila pouze několik základních schopností a hned poté se naučila vybírat důvěryhodné zdroje, filtrovat, klasifikovat, organizovat, analyzovat, syntetizovat a vést dialog o tom, co se naučila. Studium by pak mělo spočívat v cyklech těchto operací.[19] Nová gramotnost by dle Lévyho měla stát na specifických požadavcích na osobní inteligenci, technikách kritiky a schopnosti kolektivní inteligence.[20]
Rozvoj kolektivní inteligence v oblasti vzdělávání se nemusí nutně týkat pouze probíhající digitální revoluce. Transpersonální filosof a vysokoškolský pedagog Christopher M. Bache ve své knize Živá třída: Vyučování a kolektivní vědomí (2008, česky 2015) popisuje dynamiku kolektivního vědomí ve třídě, přičemž vychází jak z vědeckého výzkumu, tak z třicetileté osobní pedagogické praxe.[21]
Pokud se hovoří o kolektivní inteligenci v rámci politiky, jedná se o aktivity v rámci tzv. participativní demokracie (či někdy také kooperativní demokracie[22]). V České republice jsou praktiky participativní demokracie aplikovány např. v podobě participativního rozpočtování, participativního strategického plánování či při tvorbě veřejných prostor. Ve světe je možno vidět počínající experimenty s participativní politikou ve větším měřítku, a to i na parlamentní úrovni. Zmínit lze například pokus o kolektivní přepracování ústavy na Islandu, občanská shromáždění v Irsku či iniciativu vTaiwan na Tchaj-wanu, které se například za pomoci zapojení tisíců lidí úspěšně povedlo vyřešit problém regulací týkajících se provozu služeb společnosti Uber.[23]
Prediktivní trhy jsou informační systémy určené k hromadnému odhadu vývoje ceny nějakého aktiva v budoucnosti. Tyto systémy přístupné i laické veřejnosti pak poskytují aktuální informace o vývoji cen daných aktiv (např. akcií) a zároveň umožňují zveřejnění odhadu uživatele budoucí ceny aktiva. Výsledkem je pak agregovaný odhad mnoha uživatelů, který může konvergovat k skutečné budoucí ceně.[24] Tento proces kolektivního odhadu prostřednictvím umělého trhu je tedy způsobem simulace budoucího chování subjektů na trhu reálném. K motivaci jednotlivých uživatelů a k snížení šumu či předpojatosti se často užívá nějaké měny, která je převoditelná na reálné peníze. Příkladem je Hollywood Stock Exchange sloužící k odhadu úspěchu nových filmů, herců apod.[25]
Jedním z problémů prediktivních trhů je častá nutnost zavedení motivačního mechanismu v podobě peněžité odměny. Počítačové hry je také možno použít k simulaci řešení složitých situací, přičemž motivačním mechanismem je v tomto případě snaha vyhrát a tak nemusí jít nutně o peníze, aniž by to mělo vliv na kvalitu výsledného řešení.[26] Francouzská vláda tak např. spustila pro své občany hru Cyber Budget snažící se o realistickou simulaci, ve které je hráč ministrem financí.[27] Data získaná z těchto her lze pak ukládat do databáze, analyzovat a využívat k efektivnímu rozhodování. Problémem je skutečnost, že aby hra bylo hrou, je nutné dobrá rozhodnutí odměňovat a špatná rozhodnutí trestat. Jde-li ale o to najít řešení, které není známo, vzniká problém. Ten je ovšem možné řešit zahrnutím co nejrealističtějších podmínek a dat do hry.[26] Koncept distribuované kolaborativní inteligence Pierra Lévyho[28] se dle Terryho Flewa uplatňuje v prostředí online her, ve kterém probíhá neustálý dialog mezi hráči a tvůrci her. Příkladem tak může být například hra Trainz, na jejímž úspěchu se dle Johna Bankse podílela významným způsobem propagace a doplňkový vývoj různých rozšíření hráčskou komunitou.[zdroj?] Terry Flew zároveň argumentuje, že koncept kolektivní inteligence hraje aktivní roli v MMORPG, kdy jednotlivé klany či guildy spolu neustále spolupracují na dosažení svých cílů. Na tuto spolupráci lze pak pohlížet jako na distribuovanou kognici, což je středem zájmu výzkumnice Constance Steinkuehlerové z University of Wisconsin-Madison.[29]
Na světě existuje několik výzkumných center zabývajících se kolektivní inteligencí. Každé z těchto center přitom vychází z mírně odlišných východisek a prostředí.
V 32. epizodě seriálu Červený trpaslík byla kolektivní inteligence tématem pokusu vědců 23. století na vesmírné základně, kam hrdinové seriálu zavítali. Zápletka této epizody, nazvané Legie, byla inspirována románem Rogera Zelaznyho Mé jméno je legie (samotné jméno pak pochází z evangelia, konkrétně Lk 7,30 a Mk 5,9, kde velká skupina zlých duchů, kteří posednou jednoho člověka, hovoří sama o sobě jako o legii či pluku).
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.